Джейн Фийдър
Нефритови очи

Превод от английски: Ваня Пенева, 1997

chitanka.info

Пролог

Август 1833 г.

Беше онзи неприятен час от деня, в който прорязаните с дълбоки пропасти планини, които, тъмни и масивни, обграждаха виещата се по прохода пътека, започваха да хвърлят дълги сенки.

Джордж Спенсър погледна през рамо назад към кервана, който бавно пъплеше напред. Камилите, чиито кошове бяха пълни с най-разнообразни стоки, крачеха равномерно, поклащайки глави върху дългите си вратове, изпълнени с някакво странно достойнство, сякаш се извисяваха над жалкия факт, че са товарни животни. Водачите им цъкаха с език и надаваха странните си викове, разбираеми само за камилите викове, които имаха за цел да ги подкарат по-бързо, защото по това време сенките ставаха по-дълги, а виещата се по тясното гърло на прохода Кибер пътека все още не откриваше успокоителната гледка към Британска Индия.

Ако тази сутрин Анабел не си бе втълпила, че трябва да излезе от лагера — за да преследва един великолепен козел, както упорито твърдеше тя, — тогава керванът щеше да тръгне с два часа по-рано и до здрачаване щеше да е навлязъл в британска територия. Вместо това сега се намираха в този мрачен, заплашителен проход, а денят се приближаваше към края си. Вечерницата вече грееше на небето, но от нея се излъчваше не успокоение, а тревога. Ездачите, които придружаваха кервана, стискаха загрижено пушките си и се местеха неспокойно по седлата, оглеждаха се бдително и претърсваха с очи тясната, извита пътека, която се губеше в мрака между заплашително дебнещите скали.

— Изглеждаш загрижен, Джордж — обади се Розалинд Спенсър, която яздеше редом с мъжа си. Гласът й прозвуча с обичайната мекота. — Мисля, че скоро ще стигнем.

Джордж сведе глава към нея и се усмихна. Както винаги, звукът на нежния й глас го успокои, погледът на тихите кафяви очи го обгърна с благотворна топлина.

— Трябва да направим нещо с Анабел — отговори твърдо той, но в гласа му нямаше убеденост. От десет години насам темата бе постоянно на дневен ред, но проблемът беше там, че дъщеря им категорично отказваше да се промени. Тя продължаваше да върви по избрания от самата нея път и нищо не беше в състояние да я отклони от него.

Розалинд отговори на усмивката му. Тя разбираше добре каква насока се взели мислите на мъжа й. Дъщеря им беше за тях източник на дълбока и най-чиста радост, която можеше да се сравни само с радостите на съпружеския им живот. Разбира се, Анабел беше непослушна и своенравна — едно безнадеждно разглезено дете без братя и сестри!

— Щом стигнем в Пешавар, положението ще се промени — отвърна утешително тя. — Обичайният ход на живота, уроците, ездата с приятелите, всичко това ще погълне изцяло вниманието й и тя ще забрави как е преследвала диви кози и е опустошавала ориенталските пазари.

Анабел Спенсър вирна брадичка и смръщи заплашително красиво оформеното си носле. Пак говореха за нея. Познаваше ги по съзаклятническите гласове. Вероятно заради онова, което беше извършила тази сутрин. Баща й беше сърдит, даже много, и то само защото керванът беше закъснял с два часа. По дяволите, тя изобщо не можеше да понесе мисълта, че ще се върне в онази скучна бяла къща в Пешавар с пищните й градини, с армията от тихо пристъпващи слуги. А непоносимите светски задължения! Онова досадно бъбрене на малките момиченца, които според родителите й бяха подходящи за нейни приятелки. Всички онези безсмислени детински занимания, докато майките седяха доволно на верандата, а слугите им вееха с огромни ветрила, за да прогонят жегата и задухата.

Тя се огледа, но не можа да открие нищо обезпокоително в заобикалящите ги планини. По-скоро те я възбуждаха с необузданото си великолепие. Изминалите шест месеца бяха най-прекрасните в живота й. Беше дълбоко благодарна на баща си, че сдържа обещанието си и след дванадесетия й рожден ден я взе със себе си на пътешествие в Афганистан и Персия. Килими, блестяща коприна, сребро и злато пълнеха кошовете на камилите. Джордж Спенсър възнамеряваше да изпрати товарите чак в Англия, където ориенталските стоки бяха много на мода. Тази търговия го беше направила много богат човек.

Всъщност, Анабел изобщо не се интересуваше от търговията, която беше донесла на баща й цяло състояние. Интересни за нея бяха преди всичко хората, с които той сключваше своите сделки: хановете, всевластни господари на своите диви племена; търговците с меки гласове и непреклонна воля; жените, увити от глава до пети, които се движеха като сенки; мъжете от планините, стройни войници с огромни тюрбани и остри ками. А персийските ятагани бяха толкова остри, че разсичаха косъма на две. Анабел обичаше да се губи в екзотичните чудеса на пазарите; беше обикнала и плодородните летни пасища в планините, където номадите всяка пролет изкарваха безбройните си стада от овце, кози, говеда и коне. Те оставаха там, докато паднеше първият сняг през септември. Малкото момиче тръпнеше зарадвано от виенето на вълците, разглеждаше любопитно следите от мечите лапи, взираше се с часове в неподвижните криле на лешоядите, които висяха над стадата в очакване на плячка.

Беше толкова потънала в спомените си, че изобщо не чу първия предупредителен вик на един от ездачите. Стресна се от мислите си и хвърли уплашен поглед към началото на кервана… към разигралата се там трагедия.

Воините на племето „гази“ бяха навсякъде. Те се спускаха на вълни по стръмните склонове на прохода, скачаха от скалите, а онези, които бяха на коне, летяха право към обзетия от ужас керван на Джордж Спенсър. Пушките им трещяха непрекъснато. Дългите афгански мускети изпускаха огън и пламък, сваляха ездачите от седлата на конете и камилите, а воините, които бяха дошли пеш, се втурваха като бесни да довършат ранените. Вцепенени от страх, англичаните не можаха да предприемат нищо, за да се защитят.

Розалинд загина от куршум, който се заби между раменете й, и преживя само кратък миг на болка, преди вечността да я погълне. Джордж нададе див вик на отчаяние и гняв и скочи от коня си, но една крива сабя се заби право в сърцето му още преди да е успял да стигне до жена си. Изстиващите му устни прошепнаха името й.

Замръзнала на мястото си, Анабел следеше невероятната, страшна сцена. Кафявото й пони също не помръдваше. Дивите викове на планинците, които се радваха на победата си над европейските кучета, наричани от тях „феринджи“, бучаха в ушите й и главата й се пръскаше от болка. Около нея цареше страшна бъркотия. Сякаш беше попаднала в деветия кръг на ада. Лица — кафяви, брадати, с блестящи бели зъби — се сливаха в яркочервен облак и отново се разделяха. Цвилеха коне, виеха се кълба барутен дим, докато изведнъж от мъглата се отдели лице, в което Анабел инстинктивно прочете съдбата си. Малка остра брадичка; дълги къдрици под шапката; парещи очи на фанатик. Една ръка разсече въздуха, но острият нож спря насред движението, вероятно за да събере силата, необходима да отдели главата й от раменете.

Устата й се отвори широко в безмълвен вик на ужас. Качулката се плъзна от главата й. Момичето онемя от страх.

Воинът от племето „гази“ видя две очи с цвят на нефрит, невероятно красиво лице с бледа и чиста кожа, коси, които блестяха в здрача като разтопена мед. Жаждата за кръв в очите му отстъпи място на нерешителност. Камата се върна на мястото си в колана.

— Акбар хан… — Анабел чу тези думи, макар че смъртният страх беше сковал сетивата й. Изведнъж усети как две корави ръце я вдигнаха във въздуха и страхът й се изля в отчаян вик, на който афганистанецът отговори с доволен смях. Той я метна като чувал пред себе си на гърба на коня и я уви в дебелата й пелерина, за да й попречи да се движи. Изрева нещо неразбираемо към останалите, хвърли бърз поглед към непреставащата кървава баня и препусна напред. Анабел не можа да чуе отговора на воините, защото беше оглушена от виковете на нападателите и писъците на ранените и умиращите. Конят полетя напред по тясната пътека и предвещаващият ледена зима вятър засвири в ушите й. Косите й се развяха свободно, очите й се напълниха с горещи сълзи. Докато се друсаше на неудобното седло, тя даде воля на мъката и страха си.

Първа глава

Септември 1841 г.

Докато чакаше махмурлукът да го освободи от жестоките си лапи, Кристофър Ралстън реши за кой ли път, че снощното му пиянство е било от най-висша класа. А тъй като имаше дълъг и болезнен опит в тези неща, преценката му заслужаваше доверие. Слънцето беше дяволски ярко и пронизваше очите му, небето беше ненужно синьо и заедно с белите, покрити със сняг планински върхове го заслепяваше безмилостно.

Обикновено величието на афганистанската природа му внушаваше страхопочитание дори когато беше махмурлия, но днес денят беше по-особен. Усмихващи се равнини, вцепенени от първия студ планини, ромон на поточета, дръзко виещи се пътеки, които следваха пътя си през скалите въпреки всички неудобства на терена — днес това не беше в състояние нито да намали пулсиращата болка в слепоочията му и сковаността от тежката депресия, нито да облекчи пресъхналата му уста, парещите очи и разбунтувания стомах.

Както винаги, той се питаше защо се е оставил да падне толкова ниско. Защо беше изиграл онази игра, уж последна, ама наистина последна? Защо беше изпил онова бренди, последното, ама наистина последното? Защо нощ след нощ падаше в постелята, проклинайки ординареца си, който се мъчеше да откопчее копчетата на униформата му и да събуе тежките ботуши, за да настани пияния си като скот господар в леглото?

Глупав въпрос. Кой не би потърсил забрава, след като го бяха заточили в този забравен от Бога и хората край? И на всичкото отгоре го принуждаваха да се примирява с ниския чин лейтенант в кавалерията на Източноиндийската компания!

Господи, каква ирония! Устните му се изкривиха в усмивка на горчива самоподигравка. Почтеният Кит Ралстън, любимец на доброто общество, въпреки — или именно заради разгулния си живот, блестящ капитан от Седми леки драгунски полк, сега гниеше в този нецивилизован мрак поради една дребна глупост извършена в пияно състояние.

— Моля за извинение, сър, но хората са вече четири часа на седлата. Време е за обяд.

Мекият глас на хавилдаря Абдул Али, местния сержант, се стичаше като дъждовни капки, но въпреки кротостта му предложението си беше чиста заповед. Кит кимна мрачно и се опита да убеди и него, и себе си, че отдавна е смятал да стори същото.

— Реших да направим почивка при онези дървета. Мястото е скрито и ми се струва подходящо. — Той посочи с камшика си към защитената от вятъра страна на планината, в чиито поли се виждаше група дребни дървета, заобиколена от зелена поляна, след която започваше просторната пясъчна равнина.

— Разбира се, сър — отговори тактично хавилдарят. — Изборът ви е отличен.

Кит се запита недоволно дали в гласа на сержанта нямаше полъх от ирония. След малко обаче реши, че му е все едно. Отвращението на лейтенант Ралстън от сегашното му положение не беше тайна нито за войниците, нито за офицерите; всъщност, никой от тях не беше особено щастлив, че е част от една окупационна армия, която нямаше никакво право да насочва британските байонети срещу непокорните афганистанци — за да ги принуди да приемат чуждо господство, от което имаха всички основания да са недоволни. Шах Сойах беше от онези потисници, които бяха лишени от умение да управляват, но затова пък притежаваха страх и подлост в излишък. Той не беше подходящ господар за необузданите, свободолюбиви афганистански племенни вождове.

Лейтенант Ралстън се загледа уморено към заобикалящата го планина и лениво се запита какво ли би могъл да направи патрулът, ако се сблъска с група фанатични жилзаи. Вероятно най-умното беше да си плюят незабавно на петите и да се скрият зад някоя скала. Жилзаите не можеха да бъдат наречени цивилизовани противници, макар че бяха много по-меки от фанатичните гази. Все пак двете племена бяха съперници, особено когато ставаше дума да се поведе война срещу европейските натрапници и марионетните им ханове. Тези неканени господари си позволяваха да им налагат данъци и искаха да ги управляват; те отричаха отдавна извоюваното право на планинските племена да изискват „пътна такса“ за сигурното преминаване през проходите; на всичкото отгоре европейците бяха слепи като кокошки в цивилизованата си надменност и не искаха да разберат колко непоколебима е волята за свобода и самоопределение на афганските племена и техните ханове.

Лейтенантът пришпори коня си и препусна напред.

— Хайде да не се мотаем повече, хавилдар.

Абдул Али си позволи една лека усмивка, преди да изкрещи заповедта си на петимата сепои, които ги следваха, и да последва командира си през равнината.

Хладният зелен гъсталак беше една от малкото ободряващи изненади, които бяха пръснати в тази негостоприемна местност. Той беше много по-голям, отколкото можеше да се предположи. В средата му имаше полянка, покрита с дебела трева и обсипана с глухарчета.

Само при мисълта, че трябва да яде, лейтенант Ралстън усети как стомахът му се преобръща. Предостави на хората си да приготвят обяда и тръгна навътре в гъсталака. Пътеката, която намери, се виеше надолу по един хълм, и той я последва, без да се замисли накъде отива. Изведнъж забеляза, че се е озовал пред едно езеро, толкова невероятно красиво, че дъхът му спря. Съвършен кръг, заобиколен от големи дървета, с толкова бистра вода, че големите камъни по дъното просветваха като кристали. Кристофър направи крачка към езерото с намерението да охлади пулсиращата си глава в студената му вода, когато нещо привлече вниманието му и го накара да спре. Той се отдръпна инстинктивно, скри се между дърветата и се вгледа внимателно във водата.

Някой плуваше в езерото. Едно гола бяла ръка се вдигна и разцепи с плисък водната повърхност. От това разстояние лейтенантът не можеше да види повече, но разхвърляните по брега дрехи, недалеч от мястото, където се беше скрил, очевидно принадлежаха на плувеца. По вида им не можеше да се разбере европейски ли са или афгански. Любопитен да разбере какво става, Кристофър излезе на полянката и се наведе да разгледа дрехите.

Не чу нищо зад гърба си, докато едно леко убождане в чувствителното място зад дясното му ухо не го накара да замръзне насред движението. Някой стоеше зад него и беше опрял острието на ножа си в главата му. Рязък женски глас заговори на пачу. Лейтенантът преглътна и се опита да задържи главата си неподвижна, за да не се натъкне сам на смъртоносното острие.

— Говоря малко персийски — прошепна задавено той. — Но не знам пачу. Не искам да ви сторя зло.

За негово облекчение натискът в ухото му отслабна. Все пак той не посмя да се помръдне, нито се осмели да се обърне. Струваше му се невероятно, че е попаднал на афганска жена, която се къпе в усамотеното езеро без надзор. Афганистанците пазеха жените си с вниманието, предписано им от Корана. Иначе не им обръщаха особено внимание, но едно беше сигурно: жените им не се разхождаха сами из гората и не се къпеха в достъпни за чужди хора езера, колкото и отдалечени да бяха.

— Ако предпочиташ, ще ти говоря на езика на феринджи, на европейските натрапници — отвърна за негово учудване жената. — Обърни се, но много бавно.

Кристофър се подчини. Обикновено възприемаше изненадите и уплахата като стимул за действие, но този път беше по-различно. Главата му се проясни, само сърцето му биеше лудо. Щом се обърна, пулсът му се ускори още повече, но по съвсем друга причина.

Никога след това не успя да си спомни какво му направи толкова силно впечатление. Дали нефритовозелените бадемовидни очи, леко скосени към краищата? Или невероятно светлата кожа? А може би блестящата медноцветна коса, която падаше на вълни по голите рамене? Може би най-много го порази фактът, че жената беше съвсем гола — стройна, гъвкава, с крехки крайници… и чисто гола.

Една гола бяла жена с блестящи по тялото й водни капчици стоеше пред него и стискаше в ръка остра кама, решена да я употреби без колебание срещу натрапника.

— Коя си ти, по дяволите? — прозвуча предрезгавелият му глас.

— А ти кой си, по дяволите? — отговори му спокойно жената и зелените й очи претърсиха езерото и близките дървета. — Обикновено войниците на феринджи не пътуват сами. Времената са опасни, нали? — Подигравката в гласа й беше недвусмислена и той усети как косите на тила му настръхнаха. Колкото и да симпатизираше в душата си на афганистанците, които отхвърляха британското господство, той все пак беше офицер от британската армия и не можеше да приеме без възражение обвинението в страхливост, все едно изречено или не.

Но нима един джентълмен можеше да изрази недоволството си пред тази чисто гола, но въоръжена със смъртоносна кама дама?

Кристофър не знаеше как да преодолее това противоречие, изпълнен с неловкост пред откритата подигравка в очите й, когато непознатата отново взе думата:

— Най-добре е да изчезваш. Ако те открият тук, ще те убият.

— Кои? — Той беше жертва на объркването си и разбираше, че е в неизгодно положение, макар че всъщност не би трябвало да бъде така — един лейтенант от армията на кралица Виктория нямаше право да изпада в неловко положение. Вероятно имаше начин да й отнеме оръжието. Но за да го направи, трябваше да я докосне, а той не вярваше, че при дадените обстоятелства ще съумее да го направи почтено.

— Това не те засяга — отговори остро тя. — Давам ти думата си обаче, че ако те заварят тук с мен, ще убият първо теб, а после ще се разправят с мен. И смъртта ти ще бъде доста неприятна, защото тези хора имат опит в мъченията. — Гласът й звучеше делово, но той забеляза как стройното й тяло внезапно се напрегна. — Върви си — заповяда сърдито тя.

— Само за момент! — Кристофър беше изпълнен с напористото, макар и закъсняло желание да си изясни положението. — Не знам коя си и какво право имаш да се разхождаш сама из гората и защо според теб аз съм лишен от това право. Но не виждам причина да бягам. Струва ми се по-скоро, че ти си тази, която е в опасност. — Той си позволи да плъзне поглед по тялото й и усети прилив на задоволство, когато по страните й пропълзя лека червенина. — Не прави грешката да смяташ, че желая да се възползвам от прелестите ти. Би трябвало да знаеш, че английските дами не се разголват така пред чужди мъже. А ако не си английска дама, коя си тогава?

Жената се раздвижи толкова бързо, че той не успя да реагира. Острието на камата се заби във врата му и от раничката потече кръв. Зелените нефритови очи бяха студени като камък.

— Коя съм и каква съм няма нищо общо с теб, европейско куче! — изсъска гневно тя. — Аз не живея според твоите закони и не се подчинявам на надутия ви етикет!

— Проклятие! Но ти си феринджи, какъвто съм и аз! — извика вбесено той и посегна към китката, която стискаше камата. Беше луд от гняв и изобщо не се замисли за последствията от това прибързано действие. Все пак успя да я изненада. Макар че можеше да забие камата си по-дълбоко в плътта му, тя не го направи. Очите й се разшириха от изненада, примесена с нещо като гняв. Двамата стояха така известно време, пръстите му стискаха до болка крехката й, тънка китка, а тялото й беше толкова близо до неговото, че гърдите й се триеха в мундира му. Кристофър чу тежкото й дишане и реши да се възползва от предимството си.

— Ти не си афганка, не си персийка, нито си индийка — продължи твърдо той. — А това, мис, те превръща в същото европейско куче като мен. А аз ти казвам, че там, откъдето идвам, младите дами не се разхождат без дрехи и не нападат с ножове невинните чужденци. — Той пусна китката й също така внезапно, както я беше сграбчил, отстъпи назад и приглади яката на мундира си, без да я изпуска от поглед.

В нефритовите очи се появи несигурност, която обаче изчезна само след миг и отстъпи място на смесица от решителност и уплаха.

— Идват. Трябва да си вървиш. Не губи време.

Кит не чуваше нищо, освен нормалните горски шумове, но настойчивостта в гласа й беше недвусмислено предупреждение. Без да съзнава какво прави, той се оттегли под сянката на дърветата. Скри се зад един гъст къпинов храст и се опита да различи нещо в другия край на езерото.

Между дърветата се появи група бъбрещи на висок глас жени, облечени в черно. Гласовете им издаваха загриженост и гняв. Те забързаха към момичето с медноцветните коси, която стоеше спокойно до купчинката дрехи и с привидно безгрижие изстискваше водата от косата си.

Скритият между дърветата англичанин не можеше да откъсне очи от необикновената гледка. Какво беше преживял току-що? Коя беше тази жена? Английско момиче… или жена… На колко ли години беше? На деветнадесет, може би на двадесет… със сигурност не повече… Английско момиче, заобиколено от група афганки, които се отнасяха към него като към една от своите. Да, тя беше една от тях, но той откри и нещо друго в държанието на жените, които продължаваха да бърборят, докато бършеха и обличаха момичето, застанало неподвижно и очевидно необезпокоено от укорите и проявите на внимание. Те се държаха към нея като към нещо особено ценно, което трябва да се пази и защитава. Тъй като знаеше с каква слава се ползват племенните вождове, Кит разбра, че най-умното сега е да не се показва, и изпита неволна благодарност към момичето, което го беше предупредило за идването на жените.

Той проследи как й облякоха широките шалвари, които покриха дългите, стройни крака, и потръпна от внезапно вълнение. След това слугините навлякоха през главата й богато избродираното елече, обуха й тесни пантофки и се наведоха да ги закачат за шалварите. След това я увиха в широка безформена дреха, известна под името чадри, и по този начин я загърнаха от главата до петите. Само очите й проблясваха през тънката мрежа, вплетена в бялата коприна пред лицето й. С изключение на факта, че облеклото й беше от мека бяла коприна, а това на слугините й от тъмно, грубо платно, тя вече не се различаваше по нищо от останалите; бялата кожа и блестящите светли коси бяха скрити от настойчивите мъжки очи.

Кит се опита да си представи какво щяха да сторят с него, ако го бяха заварили с голата жена край езерото и потрепери от студ. Каквато и да беше, тя се подчиняваше на правилата на Корана също като другите жени около нея — а ислямските жени бяха недостъпни за погледите на неверниците. Очевидно тази жена беше собственост на някой мъж. Представата, че едно английско момиче е обвързано с някой от тези диви планинци, беше непоносима за Кит. Той знаеше, че в своите земи хановете са господари на живота и смъртта. Досега беше смятал, че това не го засяга, че те имат право да разполагат с хората си по свое усмотрение. Но тук ставаше въпрос за една англичанка… за гражданка на световната британска империя.

Велики Боже! Все още не можеше да проумее случилото се. Каквито и да бяха обстоятелствата, довели момичето до това положение, той не можеше да го допусне. Той беше английски джентълмен и заслужаваше това име. Изпълнен с невероятна енергия, напълно нова за него и прогонила изведнъж ленивото му равнодушие, той се врътна назад и забърза обратно към хората си.

Като видя командира си, хавилдарят скочи от мястото си.

— Вече си мислех, че жилзаите са ви заловили, сър — извика загрижено той. Грубичкият му хумор не можеше да скрие уплахата в гласа му. Абдул Али имаше богат опит и знаеше, че мъжете като лейтенант Ралстън, склонни към равнодушие и меланхолия, никога не предприемаха необходимите мерки за сигурност в чуждата страна, а това ги правеше лесна мишена, особено ако нямаха до себе си сержант като Абдул Али, който се грижеше за сигурността им.

Кит хвърли остър поглед към своя подчинен, но само след миг по устните му се плъзна усмивка. Абдул Али го погледна с искрена изненада. Отпусната обикновено уста на лейтенанта сега изглеждаше опъната и решителна. В непроницаемите сиви очи на офицера дори проблесна весела искра. Той свали кепето с пера от главата си и зарови пръсти в гъстата, леко къдрава руса коса.

— За малко щяха да го направят, хавилдар. Но не така, както си го представяш ти… Чай ли са сварили войниците ни?

— Да, сър. Ще ви се отрази много добре, сигурен съм. — Сержантът извика нещо на хинди и един от сепоите донесе алуминиево канче с димяща червеникавокафява течност.

Кит отпи голяма глътка и се потърси от силния, горчив вкус. Отпи още една и усети как жизнеността му се възвръща.

— Смятам, че до Кабул има още четири часа път — заговори делово той и извади картата от чантата на седлото си. — Намираме се в сърцето на земите на жилзаите. — Той разтвори картата с една ръка, а с другата надигна отново чашата към устните си. — Задачата ни е да намерим Уктар хан и племето му.

— Или Акбар хан — добави Абдул и изкриви уста. — Според мен истинската заплаха идва от него, сър.

— Сигурен съм, че си прав. Но седем мъже не са в състояние да открият водача на бунтовниците в тези планини, разбира се, ако той самият не пожелае да бъде намерен. Този човек живее като номадите и не се е показвал от месеци.

— Така е, но той има голямо влияние — промърмори замислено Абдул. — Той се крие зад всяко нападение, зад всеки заговор, зад всеки опит за бунт, зад всяко убийство.

— Не се съмнявам в това. — Ралстън се загледа в празната си чаша и се запита дали ако поиска още малко чай, той ще унищожи доброто въздействие на първата порция, или ще удвои ползата. Хрумна му, че няма да е зле да хапне нещо. — Какво имаше за обед, хавилдар?

— Само хляб и сирене, сър. Знаете, че пътуваме почти без багаж.

— Естествено. — Разбира се, че знаеше. Той носеше отговорност и за багажа на патрула, и за снабдяването с хранителни припаси — строго разпределени дневни дажби в съответствие с уж тайната им мисия. Ако беше успял да даде заповедите си в мъглата на снощното пиянство, сега не помнеше нищо. Вероятно Абдул Али се бе погрижил за всичко. Той беше много по-подходящ за водач на този малък патрул сепои в сравнение с лейтенант Кристофър Ралстън, който не беше нищо повече от един параден войник от лондонския Хайд парк, внушителен в ярката си униформа, обичан в офицерското казино и известен с чара си сред влюбените в униформите дами. Отвратен от себе си, Кристофър преглътна тежко и се опита да си възвърне част от самочувствието.

— Заповядайте, сър. — Хавилдарят му подаде къс корав хляб и парче козе сирене.

Кит промърмори някаква благодарност и се наведе над картата. Вероятно жените бяха дошли от някое близко село. Все пак те не бяха обикновени селянки. Облеклото на английското момиче беше твърде разкошно, а вниманието, с което го обграждаха облечените в черно жени, показваше, че са от по-богато домакинство — вероятно от двора на някой хан.

Кит задъвка с отвращение сухия хляб и отпи голяма глътка чай; мисълта му работеше трескаво, главата му беше ясна, равнодушието беше изчезнало. Трябваше непременно да открие откъде бе дошло момичето, това щеше да бъде от полза за тайната му мисия. Беше твърде възможно жените да са дошли от крепостта на Уктар хан. Задачата му беше да открие някой от водачите на въстаниците, следователно трябваше да провери предположенията си.

Жените бяха дошли от отсрещната страна на езерото. Той щеше да отведе патрула си там и да претърси околността. Сгъна грижливо картата и се изненада от необичайната си решителност.

— Кажи на хората си да събират багажа, хавилдар. Имам едно подозрение и искам да го проверя.

Абдул Али беше учтив човек и скри учудването и скептичността си спрямо тези необичайни заповеди и тази внезапна жажда за действие у човека, който доскоро не криеше незаинтересоваността и подигравките си към поверената му мисия. Хавилдарят даде необходимите заповеди и много скоро малката група се запъти през горичката към езерото.

То ги посрещна чисто и неопетнено, без следа от разигралата се преди малко сцена. Лъчите на обедното слънце танцуваха по водната повърхност. По изключение този път Кит хареса ярката светлина и фантастичните образи, които слънцето рисуваше по водата. Той поведе групата си покрай езерото и скоро откри нещо като пътечка, отъпкана от човешки крака, която се издигаше по стръмния склон.

— Изглежда води към планината, сър — обади се нерешително Абдул Али. — Докато гледах отдолу, мислех, че гората покрива само подножието на планината.

Кит кимна замислено.

— Светлината създава невероятни образи, хавилдар.

Те насочиха конете си по тясната пътечка и бързо навлязоха навътре във все по-сгъстяващата се гора. Скоро заглъхнаха дори птичите песни. Остана само равномерният тропот на конете, под чиито копита пращяха и се чупеха сухи клонки.

Жените имаха най-много час преднина, къде, по дяволите, бяха изчезнали? Кит се оглеждаше напрегнато. Безпокойството му се увеличаваше. Абдул седеше сковано на мършавото си пони, устремил нос по вятъра, с безпокойно търсещи очи. Опасността дебнеше от всички страни. Изведнъж попаднаха право във вражеския лагер.

Внезапно гората свърши и пред очите им се разкри просторна равнина. Малкият патрул едва не връхлетя върху номадски лагер. Черни палатки бяха наредени гъсто една до друга на песъчлив склон, който се издигаше меко към дълбока клисура в сянката на назъбени скали.

— Велики Боже! — промърмори Кит и се прокле, че не беше помислил да изпрати някой от сепоите напред. Обикновено номадите не бяха агресивни, но времената бяха неспокойни и човек не можеше да разчита на миролюбието им. Пък и по тези места гъмжеше от разбойници.

Мъжете изскочиха от палатките с черни тюрбани на главите и дълги, развяващи се около телата им „чапани“ от бял, ръчно изпреден памук.

— Стойте! — заповяда остро Кит, когато войниците му вдигнаха мускетите. — Нека видим как ще реагират.

Номадите закрачиха бавно към малката група чужденци. В ръцете си стискаха дебели тояги, в диплите на чапаните им бяха скрити ножове. Кит не видя нито едно огнестрелно оръжие. Затова си позволи да почака, за да разбере намеренията им. Когато наближиха, той можа да прочете в очите им неприкрита враждебност. Отвори уста, за да даде заповед за стрелба и отстъпление, когато един вече познат глас изкрещя нещо на пачу и проряза тишината, обгърнала лагера.

Фигурата в копринено бяло чадри се затича с леки стъпки към тях и мъжете спряха, макар че изпълнените им с враждебност погледи останаха устремени към натрапниците. Без да обръща внимание на чужденците, жената се обърна към номадите и думите й потекоха тихи и бързи. Мъжете смръщиха чела и замърмориха неодобрително, но никой не вдигна ръка срещу английския патрул.

Най-после жената се обърна към Кит и попита на персийски:

— Какво търсиш тук?

Той погледна забулената фигура и очите му потърсиха зеления поглед под тънката дантела. Потърсиха го и го намериха.

— Търсех теб — отговори твърдо той, надявайки се че никой, освен тях двамата, не разбира персийски. Дали само си въобрази опасния блясък под булото?

— Постъпил си глупаво — отговори с хладно равнодушие тя, после се обърна към брадатите мъже. Заговори им нещо и името „Акбар хан“ се открои ясно сред потока от думи. Кит усети как Абдул се скова и изведнъж заговори на английски.

— Имам да обсъдя нещо с Акбар хан — произнесе ясно и просто той. — Много искам да го намеря. Мисля, че синът на Дост Мохамед би се радвал да се срещне с мен.

Жената остана напълно спокойна, само очите й го стрелнаха изпитателно.

— Носиш послание от Кабул, така ли? От генерал Елфинстоун или от шах Сойах? — Подигравката, която вече му беше позната, отново прозвуча в гласа й при произнасянето на тези имена и този път Кит не се разсърди. Елфинстоун, генералът, който отговаряше за британската армия в Кабул, беше слаба, нерешителна марионетка, която нямаше представа как трябва да се действа. А издигнатият от него владетел на Кабул беше още по-лош. Но беше обезкуражаващо, ако не и застрашително, че самите афганистанци нямаха и капчица съмнение по отношение на противниците си.

— Желая да разговарям с Акбар хан — повтори хладно той.

— Може би той също ще пожелае да говори с теб — отговори също така хладно тя. — Но ако идваш с мир, трябва да оставиш оръжието и да хапнеш от солта на тези хора. Само така ще спечелиш доверието им. Освен това ще имаш нужда от водачи.

— Това е капан — изсъска зад гърба му Абдул. — Тези хора са хитри като дяволи, сър. Не можем да им имаме доверие. Не бива да им протягаме ръка, дори ако говорят езика на английската кралица като тази жена.

Изпод чадрито прозвуча подигравателен смях, но жената не направи опит да възрази. Кит не знаеше какво да мисли. Тази хубавица очевидно се ползваше с някакъв авторитет сред номадите, но коя афганска жена имаше власт над мъжете? Вярно, тя не беше афганка, или поне не по рождение. Но духът й… Абдул беше прав за коварството на афганистанците. Тези хора гледаха другояче на живота, имаха други възгледи за морала и почтеността. Все пак, ако хапнеше от солта им, щеше да бъде техен гост и това му гарантираше сигурност… Но дали щеше да има достатъчно време, за да се възползва от гостоприемството им?

— Знаеш ли къде мога да намеря Акбар хан? — попита делово той.

Жената се засмя.

— Никой не знае това по-добре от мен, феринджи.

Загадката беше неразрешима, или поне при сегашните обстоятелства. Това момиче държеше всички козове в ръката си и ако наистина беше решена да се добере до неговите, той нямаше избор и трябваше да влезе в играта. Но още отсега беше сигурен в едно: вече не можеше да се изплъзне от магията на това тайнствено същество.

— Няма да свалим оръжието си — отговори предпазливо той на персийски и се обърна към мъжете в дълги тъмни дрехи. Може би нямаше да го разберат точно, но щяха да се почувстват поласкани от намерението му да общува с тях. — Ние сме войници и не можем да се лишим от въоръжението си. Готови сме обаче да слезем от конете и да дойдем с вас.

Мъжете се обърнаха въпросително към момичето, което преведе бързо. Размениха се няколко полугласни думи, след това един от мъжете излезе напред и улови юздата на коня на Кит.

— Ще ви отведат в лагера — преведе младата жена. — До утре сутринта, когато ще потеглим на път, ще се оправяш без преводач. Не ми е позволено да присъствам на съвещанията на мъжете.

— По чия заповед? — попита недоволно той. Почувства се обиден, че разговаря на собствения си език с човек от собствената си раса, който е обвързан с други правила, различни от неговите.

Гласът й отново прозвуча развеселено. Очевидно беше проумяла социалния му шовинизъм и му се подиграваше.

— По заповед на Акбар хан. Не мога да общувам с мъже без негово позволение, а той не е тук, за да ми позволи. — Булото потръпна над раменете й, но той не можа да види свиването на раменете, а само го отгатна. — Утре, когато потеглим на път, отново ще мога да ти превеждам, разбира се, ако сметнеш това за необходимо — заключи тя и му обърна гръб.

— Почакай!

Тя му хвърли бърз поглед през рамо.

— Какво има още?

— Коя си ти, по дяволите?

— Аз съм Айша — отговори спокойно тя. — А кой си ти, по дяволите?

— Кристофър Ралстън — отговори кратко той и направи кратък поклон.

— Чест е за мен да се запозная с теб, Кристофър Ралстън.

— Удоволствието е изцяло мое, мис.

Този път смехът й не беше подигравателен. Беше ясен, заразяващ смях, който предизвика усмивка и на неговите устни, докато я следеше с поглед по пътя й към групата черни палатки на номадския лагер.

— Тук става нещо странно, сър — обади се зад гърба му Абдул и кимна мрачно на мъжа, който улови юздите на коня му.

Номадите закрачиха напред с каменни лица.

— Наистина е странно, сержант — съгласи се с усмивка Кит. — Но аз не обичам загадките и съм решен да разгадая и тази.

Втора глава

Лейтенант Ралстън прекара неспокойна нощ. Той и хората му бяха устроили свой собствен лагер около голям огън и през цялото време постовете се сменяха неуморно. Ала чувството, че лежат между отворените челюсти на звяра и очакват те всеки миг да се затворят, не беше благоприятно за сън и почивка. Кит знаеше, че Абдул Али и войниците му не проумяват защо той бе предприел тази ненужна и опасна стъпка и защо трябва да потърсят скандално известния Акбар хан в крепостта му. Нямаше как да им обясни, че с тези си действия защитава много повече от интересите на британската армия в Кабул.

Къде ли бе тя сега? Вероятно спеше дълбоко в една от черните палатки, охранявана от облечените в черно жени. Коя беше тя? Откъде бе дошла? И как, за Бога, се бе озовала тук? Дългата нощ не можа да го дари с отговорите на толкова много въпроси.

Събуди се на зазоряване, без да си е отпочинал. В номадския лагер вече цареше трескава суетня. Раздигаха палатките, товареха понитата… и не само понитата. Жените потеглиха в дълга колона по тясната планинска пътека, превити под тежестта на огромни денкове, прегърнали бебетата си. Без да обръщат внимание на това, мъжете крачеха напред без никакъв товар, като разговаряха на висок глас. В ръцете си стискаха големи тояги, които им помагаха да стъпват по-сигурно. Децата тичаха между стадата овце и кози и им свиркаха да бързат.

Тримата старейшини, на които Кит бе представен миналата вечер, насочиха конете си към малката група войници. Жестовете бяха достатъчни да им обяснят, че е време да възседнат конете си и да се присъединят към старейшините начело на колоната.

Къде беше Айша? Кит не смееше да попита за нея, но очите му претърсваха внимателно забулените фигури на жените. Не му се вярваше да я намери между тях. Тя не беше от простите товарни животни.

Най-после я откри, възседнала прекрасен сив кон, очевидно произхождащ от най-чистата арабска раса. Все още беше загърната в бялото чадри, но богатите му дипли очевидно не й пречеха да управлява коня си.

— „Салаам ат баши“ — поздрави тя, когато я наближиха. — Това означава, че ти желая здраве. — Тя се засмя тихо, като забеляза слисаното лице на Кит. — Трябва да ми отговориш: „мандех набаши, зандех баши“. Това означава: нека умората никога не те надвие. Животът ти да трае вечно.

— Благодаря — отговори намусено той. — Ще се опитам да го запомня.

— Това е израз на обичайната учтивост — обясни укорително тя. — Щом си решил да отидеш при планинските племена, редно е да научиш поне няколко думи от езика им.

— Нима Акбар хан не говори персийски? — осведоми се хладно Кит и обърна коня си към нея. — Баща му знае отлично този език.

— Разбира се, че говори персийски. Владее дори английски. Само негова работа е да реши на кой от двата езика ще разговаря с теб — отговори с усмивка тя. — Може би ще прецени, че изобщо няма нужда да разговаря с теб.

— Надявам се, че ти ще му кажеш няколко добри думи за мен и той ще те послуша — помоли меко той. — Без съмнение ти имаш някакво влияние сред тези хора.

— Аз съм само жена — възрази тихо тя. — Сигурно знаеш какво означава това в тази страна. Надявам се, че не си толкова глупав, колкото изглеждаше досега, надявам се и заради двама ни. Акбар хан не може да понася глупците и ако не одобри идването ти, последствията ще нося аз, бъди сигурен в това.

— Защо тогава ме водиш при него?

Айша не отговори веднага и Кристофър се улови, че чака с нетърпение отговора й. Най-после чу тихия й глас:

— Ако никой не се намеси, ще избухне кървава война. Трябва да се опитам да я предотвратя, макар че всеки ден ни приближава неумолимо към нея. Знам, че Акбар хан може да стори нещо, ако иска, но трябва да го убедим, че е в интерес и на баща му, и на самия него да те изслуша.

— Но баща му е в доброволно изгнаничество в Индия — усъмни се Кит.

— Баща му реши, че като спре да се бие с англичаните, ще служи най-добре на народа си. Но не го преценявай погрешно, Кристофър Ралстън. Дост Мохамед знаеше много добре, че синът му, който остана тук, ще продължи тази борба вместо него. Акбар хан не е толкова взискателен по отношение на методите си, какъвто беше баща му, и Дост Мохамед знае това много добре. Днешната война не може да се води с изискани методи. След като спечелим войната и Дост Мохамед стане отново шах на Афганистан, той ще си бъде в добри отношения с британските си съседи в Индия. Но ако самият той участва в кръвопролитните битки за унищожаване на окупационната армия, после никой няма да му вярва, нали?

Кит зяпна от учудване. Това беше първата разумна преценка на положението, която бе чул от пристигането си в Кабул насам.

— Значи е вярно, че Акбар хан подклажда бунтовническите настроения между племената?

— Нима очакваш да ти отговоря на този въпрос? — засмя се тихо тя, хвърли бърз поглед към него и нефритовозелените очи го заслепиха с блясъка си.

— Разкажи ми нещо за себе си, моля те. Не можеш да ми отречеш правото да бъда любопитен.

— В афганското общество жената се преценява според думите на мъжа, на когото принадлежи — отговори равнодушно тя. — Аз принадлежа на Акбар хан. Това е всичко, което трябва да знаеш… и всичко, което ще узнаеш.

— Ти си англичанка! Англичанките не са собственост на мъжете, както е при тези варвари! Не говори глупости! — изкрещя вбесено той и веднага осъзна грешката си. Увитите в широки тъмни одеяния мъже спряха изведнъж. Проехтя пронизителен вик, извадените ками блеснаха на слънцето. Мрачни черни очи се впиха заплашително в лицето му.

Айша заговори бързо на пачу и Кит улови примирителния тон на гласа й. Най-старият между мъжете й отговори, последва го разправия, макар и проведена шепнешком. Най-после Айша вдигна рамене и се обърна тихо към Кит:

— Вече не ми позволяват да яздя до теб. Не желаят да разговаряме, защото не разбират нито дума и не са доволни, че си повишил тон. Надушват заплаха, но не разбират откъде идва тя. Знаят, че са длъжни да ме пазят, затова ме пращат при жените.

Всички аргументи, които напираха на устните му, умряха в зародиш, когато мъжете го наобиколиха със заплашителни погледи. Ръцете им все още стискаха извадените ножове. Кит усети, че Абдул Али и сепоите са се скупчили зад него с готови за стрелба пушки, усети нервността им. Един-единствен изстрел можеше да доведе до кървава баня. Не му оставаше нищо друго, освен да се подчини. Сведе глава и забави ход, за да язди редом с Абдул Али. Старейшините му кимнаха примирително, но обградиха Айша, за да я скрият от погледа му.

— Тези хора са същински дяволи! — изсъска разярено Абдул Али. — Вече си мислех, че ще ви видят сметката, сър.

— За момент и аз си помислих същото — отговори кисело Кит. — Трябва да бъдем много предпазливи в близост до жената на Акбар хан, хавилдар.

— Не мога да разбера защо тя говори като истинска англичанка — замисли се на глас Абдул Али. За разлика от Кит, той не беше имал удоволствието да види дамата без дрехи. Лейтенантът сметна, че засега е по-добре да не му разкрива истината, и отговори на недоумението му само с вдигане на раменете.

Яздиха цяла сутрин. Въпреки септемврийското слънце въздухът беше леденостуден. Всичко подсказваше, че иде зима. Пътеката ставаше все по-камениста и пътниците бяха принудени да си пробиват път между скалите и довлечените от глетчери каменни блокове. Веднъж или два пъти Кит се обърна назад да види как се справят тежко натоварените жени, но ездачите бяха взели голяма преднина пред пешеходците. Следваха ги само няколко мъже, които лесно вървяха в крак с бавно напредващите коне. Чуваха се само виковете на малките овчарчета, които се удряха в скалните стени и отекваха в тесните клисури.

Мястото изглеждаше толкова пусто и враждебно, че Кит се почувства като в преддверието на ада. Заповедта на главната квартира беше лейтенант Ралстън да изследва местността в продължение на два дни, а на третия да се върне в Кабул и да докладва. Съвсем не беше нужно да се впуска в това рисковано приключение. Сега вече нямаше възможност да се съобразява с получената заповед, дори ако Акбар хан им отредеше жестока смърт. От друга страна обаче, ако успееше да открие местонахождението на самия водач на бунтовниците и да поговори с него, това щеше да бъде невероятен успех. Ако пък успееше и да върне една пленена англичанка при сънародниците й, това героично дело щеше да го издигне неимоверно много в очите на началниците му. Тази мисъл беше много примамлива, а и чувството му подсказваше, че намерението му е правилно. Която и да беше тя, каквато и да беше историята й, мястото й не бе при този народ и лейтенант Ралстън имаше твърдото намерение да я върне в Англия.

— Вижте, сър, там има пост — обади се тихо Абдул Али и посочи малкия лагер между скалите. Кит се отърси от мечтанията си и погледна напред. Самотна фигура с пушка на рамо стоеше на един склон и се взираше към пътеката. — Сигурно не сме далеч от крепостта — продължи хавилдарят. — Онези май подготвят ескорт.

И наистина — иззад скалите внезапно изникнаха ездачи, тихи и безшумни като сенки. Номадите не проявиха интерес към ескорта и останаха на известно разстояние. Все пак се стараеха да не изостават от малката група. Кит много искаше да попита Айша дали един такъв ескорт е обичайната предпазна мярка, или този е специално изпратен в чест на британската армия. Нима Акбар хан беше узнал, че му идат неканени гости? Той пришпори коня си напред и побутна внимателно придружителя й. Мъжът се обърна с вдигната тояга и изръмжа нещо неразбрано.

— Бих желал да говоря с дамата — обясни Кит на персийски, усмихна се колкото се може по-любезно и се постара да изглежда като самата невинност. После посочи забулената фигура, която яздеше напред, без да се обръща. — Въпросът ми е към Акбар хан — обясни почтително той. Изглежда това име беше обградено от някаква магия, защото мъжът отклони коня си встрани и му позволи да се доближи до сивия арабски кон.

Айша не го поглеждаше.

— Наблюдават ни хора, които разполагат с много повече власт от обикновените номади — обясни тихо тя. — Не е редно да говориш с мен.

— Смяташ ли, че Акбар хан знае за пристигането ни? — попита той, без да променя израза на лицето си, втренчил поглед в пътеката пред копитата на коня. — Постовете ли са му съобщили?

— Да, вероятно знае. Все още не знае кой си ти и защо си стигнал чак дотук и сигурно ще почака с оценката си, докато те види.

— Ами ако не почака и веднага ме осъди?

— Тогава ще умрете. И ти, и хората ти.

Способността й да изрази толкова сухо и делово един извънредно неприятен факт беше във висша степен неженствена и нелюбезна. Разбира се, това беше вярно само ако гледаше на нея като на англичанка. За афганската жена в тази представа нямаше нищо безсърдечно, тя представляваше само трезва оценка на определени жизнени обстоятелства. Кит забави ход и я остави да отмине, обзет от неприятни предчувствия за надигащо се зло. Великолепният му план за спасение беше обречен на неуспех.

Каменната крепост изникна внезапно пред очите им, сякаш увиснала във въздуха над тесния проход, който трябваше да прекосят. Мястото й беше много удачно избрано на една скална издатина в другия край на почти непроходимата клисура.

Мълчаливият ескорт се сключи около Кит и хората му. Безмълвни брадати мъже с огромни тюрбани, които не си направиха труд дори да поздравят. Минаха през селце от глинени колиби, наредени нагъсто пред огромната желязна порта на крепостта. Мъжете излязоха пред вратите и се зазяпаха в чужденците със същото жадно любопитство, с което сънародниците на Кит зяпаха артистите по съборите. Кит усети как косата на тила му настръхна и по гърба му полазиха предателски тръпки. Каква лудост беше извършил. Той, който до онази жалка глупост в Лондон не правеше нищо, което би могло да внесе смут в приятния му, спокоен и богат на забавления живот, сега следваше някакъв безумно дързък каприз… мотивиран от рицарски подбуди, заслепен от колониален патриотизъм и предизвикан от неустоимостта на една жена. Беше очевидно, че не е поумнял ни най-малко след всички неприятности, които му бяха причинили жените. Този път не можеше да се оправдае дори с дяволското въздействие на алкохола. Господи, ако конните гвардейци узнаеха какво е вършил, щяха да го уморят от подигравки! Веселият Кит Ралстън като жертва на женското коварство! Не, тук нямаше хитрости и коварство, за които можеше да разкаже на колегите си.

Минаха през портата и влязоха във вътрешния двор на крепостта. Всъщност, това беше укрепено село с бараки и обори и голяма наблюдателна кула; Кристофър забеляза поне дузина мъже с военно облекло, а някои от тях носеха дори железни шлемове с вертикално удължение за защита на носа. Тези мъже без съмнение се занимаваха с военни дела. Вратата се затвори зад тях и Кит усети как хората му се напрегнаха до крайност. Той нямаше право да ги намесва в своите лични проблеми, които заплашваха да се разраснат в мания. Но те бяха войници, а сега се водеше война. Забрави момичето, каза си той, и се съсредоточи върху военните предимства, които може би ще успееш да извлечеш от тази експедиция.

— Нека им покажем как изглежда истинската британска армия, хавилдар — обърна се той към сержанта си.

Абдул Али се ухили доволно.

— С най-голямо удоволствие, сър. — Той се обърна към петимата сепои и изрева някаква заповед. Отговори му многогласен звън на желязо. Конете тръгнаха в единен строй, мъжете заеха военна стойка, изпънали рамене и вдигнали сабите пред лицата си, и Британската империя, представлявана от тази малка група, беше готова да се яви пред лицето на Акбар хан.

Ескортът се изравни с тях и скоро стигнаха пред една квадратна къща, обградена с висока каменна стена и невероятно красива градина. Влязоха в задния двор и Кит даде команда да спрат, но да не слизат от конете.

Две забулени жени, но без чадри, което очевидно се носеше само на улицата, излязоха на двора от една малка врата. Мъжете около Айша отстъпиха настрана и жените се запътиха към нея, за да й помогнат да слезе. Без да обръща внимание на протегнатите им ръце, тя скочи гъвкаво от седлото и хвърли бърз поглед през рамо към мястото, където стояха лейтенантът и хората му. Поколеба се, но бързо взе решение и направи крачка към тях.

— Ако желаеш да преговаряш с Акбар хан, Кристофър Ралстън, бъди смел и искрен.

Една от жените разпери ръце и от устата й се изля поток укорни думи. Очевидно Айша нямаше право да разговаря с неверника. Жената задърпа настойчиво ръкава на господарката си и я потегли към сводестата врата.

Кристофър проследи изчезването й със смесени чувства. Едва след минута осъзна, че е обект на внимателно наблюдение. Привлечен от някаква неведома сила, той се обърна към другата врата в задната стена на къщата. Там стоеше мъж, нисък и набит, облечен с прост кафяв жакет, с дълга сабя в колана на шалварите. Той не носеше нито тюрбан, нито кепе, ръцете му бяха скрити в дълбоките джобове на жакета. Ясният поглед на сините му очи издаваше будно внимание. Изведнъж мъжът се обърна и влезе в къщата.

Акбар хан се насочи право към входа на женските покои, които тук наричаха „зенана“. Лицето му беше замислено. Двамата стражи поздравиха почтително и го пропуснаха да влезе през богато обшитата с перли копринена завеса. Акбар хан обичаше шума, който вдигаха жените, нежните им гласове, ясните смехове, аромата и топлата, затрогваща тайна на живота им далеч от чуждите очи. Всички жени се бяха събрали около Айша, която седеше без чадри и без яшмак на нисък диван. Когато той влезе, тя вдигна глава, изправи се бавно и го поздрави с почтително „салаам“ заедно с другите жени, които не преставаха да бъбрят, но след заповедническото му махване побързаха да се отдалечат.

— Е, какво си ми донесла, Айша? — Акбар хан преплете пръсти и я погледна замислено.

Спокойният въпрос и отпуснатостта на силното мъжко тяло не бяха в състояние да я измамят. След почти осем години в харема на Акбар хан, Айша познаваше всяка частица от същността на този противоречив, страстен мъж. Ако не харесаше отговора й или ако откриеше в него и най-малкия фалш, всички англичани щяха да умрат от жестока смърт, а тя щеше да понесе последствията от погрешната си оценка на ситуацията.

Случайната среща край езерото трябваше да бъде скрита по-дълбоко от центъра на земята. Трябваше да погребе още по-дълбоко и непознатото, трепетно чувство на възбуда, което я обхващаше в присъствието на Кристофър Ралстън, и не само да го погребе, ами и да го зачеркне завинаги от съзнанието си.

— Надявам се на великодушието ти — проговори тихо тя и се обърна към малката масичка, на която беше оставена купа с шербет. — Искаш ли да пийнеш нещо?

— Моето задоволство или недоволство зависи от обяснението ти — отговори той и отблъсна купата, която тя му предлагаше. Отпусна се на дивана и посочи към трикракото столче в нозете му. — Какво те е накарало да доведеш този феринджи в крепостта ми?

Айша приседна на столчето и започна да разказва за случайното пристигане на лейтенант Ралстън и патрула му в номадския лагер, като подбираше грижливо думите си. Както винаги, обръщаше внимание на всяка промяна в лицето на Акбар хан, без да изпуска дори такива незначителни неща като преместването на тежестта, просветването на очите, потръпването на веждата или свиването на някой мускул. Струваше й се, че знае каква ще бъде реакцията на предложението й ханът да изслуша пратениците от Кабул, макар че бунтът се разгаряше и че преговорите вероятно нямаше да доведат до нищо. Но с човек като Акбар хан никога не се знаеше какво ще се случи. Именно непредвидимостта му го правеше толкова опасен противник и толкова могъщ господар.

Когато свърши да разказва и потъна в изпълнено с очакване, сковано мълчание, той се изправи.

— Ще отида да видя този Кристофър Ралстън. Нека се надяваме, че посланието, което носи, е искрено и че инстинктът не те е подлъгал. — Той закрачи към завесата, но след малко се обърна и я измери с изпитателен поглед, без да престава да поглажда грижливо подрязаната си брада. Айша стоеше неподвижно и очевидно чакаше той да се отдалечи и да я освободи. В сините му очи имаше някакъв странен блясък, който я накара да потрепери от лошо предчувствие.

— След вечеря ще се присъединиш към нас, за да ни забавляваш, Айша. Интересно ми е да видя как ще се държи англичанинът с жена, която е от неговата раса и въпреки това не е част от народа му.

Завесата се спусна меко след излизането му. Айша стоя дълго неподвижна, хапейки долната си устна. Опасността не беше отминала. Да, можеше дори да се каже, че току-що започва. Той бе открил в обясненията й нещо, което не го задоволяваше, но то все пак не беше събудило подозренията му дотам, че да го накара да стори зло на англичаните или на нея. Затова щеше да изчака с присъдата си, докато намери онова, което търсеше или докато се убеди, че Айша му е казала цялата истина. Какво ли означаваше тази последна заповед? Този неприятен блясък в очите му? Какво желаеше да провери… или кого? Нея ли… или Кристофър Ралстън?

Непрестанно бъбрещите жени се върнаха в стаята, но Айша не им обърна внимание. Без да отговаря на въпросите им, тя уви главата си с едно тънко було и излезе в малкия вътрешен двор. Един папагал, кацнал на висок клон, я посрещна с шумни крясъци. Тя взе шепа слънчогледово семе и отиде да го нахрани. Птицата подскачаше развълнувано и докато кълвеше семената от ръката й, сякаш не преставаше да бъбри. Когато семената свършиха и тя забрави да отдръпне ръката си, злобната малка птица я клъвна болезнено и от палеца й потече кръв.

Айша се отдръпна бързо и тихият болезнен вик, който нададе, накара един от стражите да се втурне към нея с изваден нож. Той вдигна оръжието си, готов да прониже папагала.

— Недей! — извика ужасено тя. — Той не е виновен.

Мъжът я погледна учудено, но не възрази и се върна на мястото си.

Айша махна булото си, за да изсмуче кръвта. Невярната птица бе клъвнала ръката, която я хранеше. Ако Кристофър Ралстън посмееше да я погледне с нещо повече от учтив интерес, той щеше да бъде обвинен в същото предателство като птицата. Без да знае какво да предприеме, младата жена се заразхожда неспокойно из градината. Какво й беше казал, когато го попита за поръчението, с което е дошъл? Все още чуваше спокойния му, сигурен глас: търсех теб.

Айша потрепери. Нима той знаеше нещо за хората, при които идваше? Не, той не знаеше нищо за тях и нямаше никакво намерение да приеме естествената власт на хана над неговите поданици, особено над жените му. Това означаваше, че и двамата са в страшна опасност. Дали Акбар хан възнамеряваше да си поиграе с английския лейтенант? Или зад играта му се криеше мрачно, заплашително намерение? Каквото и да беше, тя трябваше да предупреди Кристофър Ралстън да бъде извънредно предпазлив.

Акбар хан, син на сваления от престола шах, може да е само един отлъчен от закона бунтовник, който бяга и се крие, но в същото време е човек, който живее в лукс и не си отказва удобство, мислеше си Кит и оглеждаше уютната стая, в която го бе въвел един тежковъоръжен мъж с непроницаемо лице и заключена уста. Афганистанецът му показа порцелановата кана с гореща вода, кърпите, гарафата с плодов сок, чинията със сладкиши и кошничката с плодове и го остави да се оправя сам.

Абдул Али и сепоите бяха отведени в друга посока. Тъй като никой не си позволяваше да се отнася с тях грубо или пренебрежително, Кит заключи, че малката английска група се ползва от прословутото ориенталско гостоприемство. Ако наистина възнамеряваха да го допуснат на аудиенция при Акбар хан, трябваше веднага да измисли някакво убедително послание от Кабул. Дали да каже, че е изпратен от Елфинстоун? Или може би от Макнейтън? Пратеникът на Короната, както наричаха последния, беше най-високопоставеният политик в Афганистан, освен това бе начело на щаба от чиновници на Източноиндийската компания. Да, по-добре бе посланието да дойде от Макнейтън. Всеки в Кабул знаеше, че решенията на кралския пратеник струват много повече от тези на генерал Елфинстоун или шах Сойах. Но какво ли би пожелал онзи надут, самодоволен британец да съобщи на един бунтовнически водач? Да го заплаши може би? Да му обещае нещо? Или да поиска примирие?

„Ако искаш да преговаряш с Акбар хан, бъде смел и искрен.“ Айша беше поела голям риск, като му даде този съвет пред очите на дузина въоръжени мъже. Защо тогава да не каже истината, разбира се, доколкото е възможно: той бе изпратен от Кабул на разузнаване. Къде можеше да открие повече, ако не в бърлогата на лъва? Беше дошъл, за да чуе мнението на Акбар хан относно сегашното положение и бе готов да отговаря на всички въпроси. Ето, това беше класически пример на смелост и искреност! Но как ли това поведение щеше да повлияе върху истинската цел на безумната му експедиция? Как щеше да измъкне Айша от тази непристъпна крепост, макар и отдалечена само на два дни езда от Кабул?

Трябваше да изчака подходящ случай, за да потърси отговор и на този въпрос. Нямаше смисъл да прави планове, след като не знаеше какво ще му се случи в следващата минута. Може би нямаше да я види повече. Не, излишно бе да си блъска главата над тази загадка, особено след безсънната нощ, която беше прекарал. Кит въздъхна дълбоко и се отпусна на мекия диван, отрупан с възглавници. Само след минута вече спеше непробудно.

Акбар хан стоеше зад ниския прозорец и наблюдаваше внимателно лицето на спящия. В това лице се отразяваха всички характерни черти на английската раса и устните на афганеца се изкривиха подигравателно. След няколко години разгулният живот и удобствата щяха да изличат чистата линия на чертите му, да удебелят тесния нос, силната уста щеше да увисне, а кожата, която сега се опъваше над високите скули, щеше да се сбръчка. Мускулите му щяха да отслабнат от разходките по игрални салони и будоари, от пиянството и разврата и да загубят младежката си твърдост. Не, в лицето му определено имаше интелигентност. Може би този лейтенант съзнаваше, за разлика от повечето високомерни британци, че положението съвсем не е толкова розово.

Въпросът беше по какъв начин този лейтенант бе общувал с неговата Айша. Акбар хан поглади късата си черна брада и между необикновено сините му очи се вряза дълбока бръчка. Двамата бяха разговаряли на английски и това беше естествено. Хората от ескорта го увериха, че през цялата време жената е била увита от главата до петите и е била недостъпна за погледа на неверника. Дали бе успяла да му разкаже историята си за краткото време, през което са били заедно? Ако хората му казваха истината, а той нямаше причина да се съмнява в тях, Айша не е имала време да се впуска в подробности. Но любопитството на англичанина вероятно се бе събудило. Повече го вълнуваше отношението на Айша. Дали първата среща със сънародник след осем години в неговата зенана беше събудила и нейното любопитство? Разбира се, тя се опита да скрие състоянието си от него, но не можа да го заблуди. В разказа й имаше някои неясноти.

Акбар хан обърна гръб на прозореца. Не можеше да я обвини в нищо. Реакцията й бе съвсем естествена, но той трябваше да я научи, че не бива да крие нищо от него. Може би щеше да си поиграе малко и с двамата, за да разбере истинските им чувства и намерения. Ъглите на устата му се извиха в усмивка — мека и иронична. Той не изпитваше злоба, не. Просто щеше да задоволи един свой малък каприз.

Акбар хан вдигна поглед към слънцето. Все още беше ранен следобед и той можеше да си позволи да се позабавлява малко, преди да посвети цялото си внимание на лейтенанта и посланието от Кабул. Бяха минали четири седмици, откакто остави Айша в крепостта Мандела — четири седмици неуморен труд, и сега усещаше, че има нужда от малко нежност. Беше странно, че не намираше това удовлетворение при никоя друга жена. След три или четири седмици раздяла той винаги я викаше при себе си, все едно къде я беше оставил. Вече цели пет години това момиче упражняваше магията си върху него.

Акбар хан поклати глава и се запъти с решителни крачки към харема.

— Ралстън-хузор.

Тихият глас изтръгна Кит от обятията на съня. Той отвори очи и в първия момент не можа да се сети къде се намира. Смущаващо чужда стая, тъмнокафяво лице, черно кепе върху гъстите къдрици, тъмни очи, тих, почтителен глас. Всичко това му беше чуждо. Изведнъж разумът му се проясни. Той седна на дивана и развеселено осъзна, че за първи път от месеци насам се събужда без махмурлук. След като миналата нощ не успя да заспи истински, сега се чувстваше учудващо свеж и бодър.

— Сердарят ви чака, Ралстън-хузор — проговори отново мъжът и учтиво склони глава.

Кит се чувстваше добре, но съзнаваше, че е ужасно мръсен. Брадата му не беше бръсната от два дни, а прахта на пясъчната равнина се беше напластила по униформата и кожата му. Не можеше да си позволи да се яви в този вид пред Акбар хан.

— Трябва да се измия и избръсна — отговори твърдо той. — А униформата ми трябва да бъде изчеткана. — Той допълни думите си с няколко красноречиви жеста, но те не бяха необходими на опитния слуга. Той само кимна на лейтенанта да го последва.

Минаха по един сводест коридор, прекосиха красив вътрешен двор, чиито алеи бяха застлани с мозайки, и влязоха в мраморна баня.

— Моля… — Водачът му посочи четириъгълен, облицован с плочки басейн, вкопан в пода, после вдигна едно от железните ведра, оставени в задната част на помещението. Горещата вода се изля със съскане върху плочките. Последва я студената вода от второто ведро.

Айша обичаше да се къпе в студените планински езера. Споменът го възбуди по обезпокояващ начин и Кит се смути. Захвърли ботушите и чорапите си, обърна се с гръб към слугата, за да свали мундира, смъкна панталона и бельото и се плъзна бързо в горещата вода. Тази неочаквана баня освежи тялото и духа му и скоро прогони неканената възбуда. Облекчен, той се отпусна на плочките с дълбока въздишка.

Слугата събра дрехите му, излезе безшумно от банята и скоро се върна с бръснач, гребен и ръчно огледалце. Докато Кит се окъпа, обръсна и среса косите си, слугата остана с гръб до прозореца. Когато се надигна, Кит чу отвън женски смях и изведнъж всички мускули на тялото му се напрегнаха. Как копнееше да чуе веселия, заразителен смях, който се беше запечатал дълбоко в съзнанието му. Но скоро настъпи тишина и той се ядоса.

Може би в този момент тя беше с Акбар хан…

Кит се загърна в голямата мека кърпа и се избърса с енергични движения. Ако имаше намерението да се измъкне здрав и читав от тази планинска крепост и да изведе безпрепятствено поверените му войници, сега трябваше да съсредоточи цялото си внимание върху предстоящата среща с бунтовническия водач. Спасението на Айша трябваше да отстъпи на заден план. Още по-малко пък трябваше да се замисля за отношенията й с Акбар хан…

— Ако Ралстън-хузор, разреши…

Слугата говореше с обичайния си тих, почтителен тон и му подаваше бял чапан.

Като пое дългото одеяние с благодарствено кимване и се запита защо тонът на мъжа събужда недоверието му. Разбира се, този човек нямаше никакво желание да прислужва на един феринджи, на едно неверническо куче, на човек, който всъщност беше пленник. Кит отново изпита чувството, че е мишка, с която си играе все още невидима котка.

Отведоха го в помещението, където го чакаха дрехите му. Изчеткани и изгладени, копчетата излъскани до блясък. Харли ще има да се чуди, ако може да ме види, каза си Кит и мисълта за взискателния му, но верен до смърт ординарец го натъжи. Какво ли правеше сега в чуждия Кабул? Дано само беше здрав…

Чистите дрехи и прясно избръснатото лице му възвърнаха голяма част от самочувствието. Кит изпъна униформата си и последва почтителния слуга по безкрайните коридори. Чувството, че се намира във въоръжена до зъби крепост, се засили. Едри, тежковъоръжени мъже стояха до всяка врата и до всеки прозорец, други маршируваха в стегнати редици през вътрешните дворове. В същото време коридорите бяха украсени с гоблени, мозайки и тежки афганистански килими и сякаш изобличаваха в лъжа истинското предназначение на палата. Дали Акбар хан представляваше същата загадка като крепостта си?

Отметнаха един тежък стенен килим и лейтенант Кристофър Ралстън, кавалерийски офицер от Източноиндийската компания, пристъпи в приемната на Акбар хан, сина на сваления шах Дост Мохамед, заклет враг на Нейно величество кралица Виктория и всичките й представители в Афганистан.

Акбар хан се надигна от отрупания с възглавници подиум, за да посрещне влизащия офицер.

— Ралстън-хузор — поздрави с усмивка той и пристъпи напред с протегната за поздрав ръка. — За мен е чест да се срещна с теб.

Кит пое ръката му, усети силната й хватка и тайно си пожела в момента да е поне на хиляда мили от тази крепост. Едва сега осъзна колко безумен е рицарският импулс, който го бе довел тук.

— Чух, че имаш да ми кажеш нещо — започна сердарят и посочи към подиума. — Нека поговорим за това, ако нямаш нищо против, а после те каня на скромна вечеря.

Кит побърза да прогони безумните мисли от главата си, защото разбра, че трябва да бъде достоен за този силен, могъщ и привидно доброжелателен домакин. Седнаха на възглавниците и Акбар хан лично наля на госта си лека алкохолна напитка, изказвайки надеждата си, че е подходяща за вкуса му. Самият той не пиел алкохол, но нямал никакво намерение да натрапва ислямските правила на един почетен гост.

Кит опита глътка от питието и го намери много приятно, но реши, че е по-добре да последва примера на домакина и да се въздържа от алкохола. Не можеше да допусне и най-малкото отклоняване на вниманието.

— Много съм ти благодарен, че ми оказа неоценимата чест да ме приемеш в дома си, сердар — започна формално той. — Сър Уилям Макнейтън се надява да обмените някои полезни мисли. Затова ме изпрати при теб.

— Разбирам — кимна замислено Акбар хан, поглади острата си брадичка и отпи глътка шербет. — И какво би искал да чуе от устата ми Макнейтън, хузор?

Кит го погледна и се усмихна.

— Сигурен съм, че сър Уилям много иска да чуе, че си се отказал от съпротивата срещу шах Сойах. Би се зарадвал много и ако освободиш проходите между Кабул и Джелабад, а останалите племенни водачи се откажат да нападат пощата и колите с продоволствия от Индия.

Акбар хан избухна в сърдечен смях, който прозвуча много убедително.

— Ралстън-хузор, ти ми харесваш — установи той. — Ще разбереш, че имам време само за хората, които са смели и искрени. Можеш да отнесеш това послание на сър Уилям.

Айша се оказа приятелка, помисли си с благодарност Кит. Нервите му се отпуснаха и той се облегна по-удобно на възглавниците.

— Ако върнем на племенните водачи вече взетите данъци, ще бъдеш ли готов на някои отстъпки, Акбар хан?

— Няма да има отстъпки, Ралстън-хузор, не и докато страната ни е под чуждо иго; не и докато в жилите ни още тече гореща планинска кръв. — Спокойствието, с което бяха произнесени тези думи, подчертаваше още повече съдържанието им.

Кит сякаш чу презрителния глас на Макнейтън, който упорито отказваше да признае правата на местните хора. Какво беше казал веднъж? „Този народ се състои от деца и ние ще се отнасяме към тях като към деца. Ако хванем един от водачите и го изправим в ъгъла като непослушно момче, другите също ще се подчинят.“ Велики Боже! Очевидно Макнейтън никога не се беше изправял лице в лице с Акбар хан.

Очите на хана заблестяха развеселено, докато наблюдаваше изражението на младия лейтенант.

— За какво още да си поговорим, Ралстън-хузор? Може би ще ми кажеш, че Макнейтън и генерал Елфинстоун имат намерение да придружат сър Робърт Сейл при връщането на бригадата му в Индия? Или ще ме увериш, че по време на този марш са решили веднъж завинаги да подчинят на волята си всички жилзаи?

Кристофър поклати глава.

— Не, сердар, не мога да ти кажа нищо подобно. Ако разузнаването ти работи добре, ти знаеш всичко, което ти е необходимо. Ако обаче са те излъгали, не е работа на един пратеник да поправя грешките.

— Все пак аз ти дадох нещо, което можеш да отнесеш в Кабул, така ли е, млади приятелю?

Акбар хан му бе дал да разбере, че бунтовниците следят всяка стъпка на британските нашественици. Освен това му бе позволил да си състави, макар и бегла представа за военната мощ на планинските племена и за съгласието, което цареше между вождовете им. Кристофър се усмихна с благодарност.

— Прав си, Акбар хан. Но ще ми позволиш ли да отнеса тази ценна информация в Кабул?

Ханът го погледна засегнато.

— Ти яде от солта ми, Ралстън-хузор. Нима се съмняваш в честността ми?

— Нямам намерение да опетня честта ти, сердар. Твоето гостоприемство ме изпълва с дълбока благодарност — отговори спокойно Кит. — Предполагам, че е в твой интерес да съобщя в Кабул какво съм научил тук.

— Няма да оспорвам предположенията ти. А сега е време за вечеря. — Акбар хан плесна с ръце и слугите, които се бяха свили в един ъгъл на стаята, се раздвижиха. Огромни купи с пикантно ухаещи ястия и плитки чинии с ориз бяха внесени на ниски масички и поставени на подиума. Влязоха още няколко мъже, очевидно поканени да присъстват на вечерята. С елегантните си, плътно прилепнали жакети, с излъсканите ками и грижливо подрязани бради те очевидно принадлежаха към висшите военни от обкръжението на Акбар хан. Те поздравиха учтиво сердаря си и госта му и насядаха по възглавниците около малките масички.

От внимание към госта разговорът се водеше на персийски. Винаги когато забележеше, че гостът му се затруднява, Акбар хан превеждаше учтиво.

— Говориш чудесно английски — похвали го Кит. Последва примера на домакина си, взе си с пръсти парче варено месо и го пъхна в устата си.

Акбар хан се усмихна дяволито. После потопи пръсти в купа с розова вода и грижливо избърса ръката си.

— Имах необикновено добър учител.

Кит се скова, но успя да запази равнодушното изражение на лицето си.

— Наистина ли? — попита учтиво той.

— Да, и мисля, че вече си се запознал с нея. — Скритите под тежки мигли сини очи измериха с небрежен поглед лицето на чужденеца. — Узнах от Айша, че сте имали възможност да си поговорите.

Какъв инстинкт го накара да разбере, че се е доближил до смъртно опасна пропаст? Какво ли беше разказала Айша за срещата в номадския лагер? Най-вероятно беше започнала направо с нея, без да спомене появата му край езерото. Кит отпи малка глътка от питието в чашата си и небрежно вдигна рамене.

— Тя се застъпи за нас пред номадите. Мисля, че без нейната намеса щяха да ни нападнат.

Акбар хан поклати глава.

— Номадите не са много дружелюбни към чужденците, Ралстън-хузор, особено когато носят униформите на феринджи. Това е достойно за съжаление, но те са необразовани, прости хора. — Усмивката му беше мека. — Сигурен съм, че ме разбираш.

Кит кимна и отговори със същата мекота:

— Разбирам те, сердар. Въпреки това бях дълбоко благодарен на дамата за намесата й. Тя успя да отклони една голяма неприятност и за двете страни. Обясних й, че желая да разговарям с теб, и тя спомена, че вероятно няма да ми откажеш. — Веждите му се вдигнаха въпросително.

— Не, наистина не бях склонен да откажа — отговори Акбар хан и подаде на госта си купичка с черници. — Това е голям деликатес, Ралстън-хузор. Ние ги наричаме „туд“. Номадите ги носят чак от равнината.

Кит взе шепа плодове и ги пъхна в устата си. Черниците бяха превъзходни, дребни и сладки, и той премлясна доволно, докато неспокойно се питаше дали темата Айша най-после е приключена. Във всеки случай сам нямаше намерение да се връща към нея.

Акбар хан каза нещо на пачу и слугите започнаха да прибират чиниите с храна. На масичките останаха само кошнички с черници и кайсии. Внесоха табла с най-различни сладкиши и няколко кани с шербет. Кит намери, че всички афганистански сладкиши са подсладени с мед. Мъжете изразиха задоволството си с шумни оригвания и се облегнаха на възглавниците. Акбар хан се усмихна на госта си.

— Нека се порадваме малко на музиката, млади приятелю. Разбира се, ще има и танцьорки. Някои от нашите жени имат изключителен талант за танци.

Кит се съгласи с добре изиграно въодушевление, но изведнъж замръзна на мястото си. Една грациозна фигура, облечена в кремави сатенени шалвари, които откриваха плоския й корем, и богато избродирано елече без ръкави се плъзна под арката на вратата. Лицето й беше покрито с тънко кремаво було, закрепено зад едното ухо с блестящ смарагд. Кит не видя косите й, но нефритовите очи бяха единствени по рода си… Те щяха да му направят впечатление и сред най-оживения пазар, не само в тази отдалечена крепост.

Младата жена застана пред подиума, поздрави Акбар хан и се обърна с тих глас към Кит:

— Жур хасти, хузор.

Акбар хан се засмя доволно.

— Тя те пита дали си в добро настроение, Ралстън-хузор. Това е един много учтив поздрав на нашия народ.

— Зандех баши — отговори без бавене Кит.

Домакинът запляска с ръце.

— Чувствам се почетен, че си си направил труда да научиш няколко думи на езика ни, млади приятелю. Обикновено феринджи смятат това за излишно.

Защото не се вслушват в съветите на жени като Айша, каза си Кит и се постара да отвърне очи от крехката фигура. Всички трябваше да разберат, че не я е виждал в други дрехи, освен в плътното, скриващо формите й чадри. Тя се бе обърнала към него на пачу и може би той трябваше да реагира на появата й като на непозната. Затова се постара да изобрази на лицето си учтив интерес и зачака.

Ако беше разочарован от тази липса на чувства, Акбар хан не го показа с нищо.

— Сигурно си се питал как Айша е научила толкова добре езика ти — изрече отмерено той и отново се усмихна.

Кит го погледна право в очите.

— Тя говореше като англичанка, Акбар хан, не като човек, който е учил чужд език.

Острите сини очи се присвиха, за да прикрият леката изненада.

— Ти си много проницателен, млади приятелю. Айша, свали булото си.

Младата жена откопча украсената със смарагд кукичка и откри лицето си. Акбар хан се изправи и дръпна прозрачния плат от главата й, за да разкрие тежките медноцветни коси, сплетени на дебела плитка, стигаща чак до хълбоците.

Кит си повтаряше, че по никакъв начин не бива да показва, че я е виждал и друг път, но се взираше като замаян в съвършеното лице с невероятно бяла кожа и чувствено извита уста. Потопи се дълбоко в зелената дълбина на бадемовидните й очи и се постара да изобрази на лицето си искрено смайване.

Акбар хан ги погледа малко и заговори с усмивка:

— Обичай на моя народ е да сподели с госта си най-скъпоценното си богатство, Ралстън-хузор. С това желаем да му доставим най-голямата радост и задоволство. — Усмивката му стана по-широка и той сложи ръка на голото рамо на момичето. — Тази нощ ти си мой почетен гост и Айша е твоя.

Кит беше толкова смаян, че изобщо не забеляза шока в нефритовозелените очи, последван от бесен гняв. Айша се извъртя като ужилена към Акбар хан и изсъска няколко думи на пачу. Отговорът му проряза тишината в стаята като плющене на камшик и Айша се сви, сякаш я беше ударил. Сердарят се обърна отново към госта си и в сините му очи се четяха студенината и остротата на ястреб.

— Нима ще отхвърлиш моя дар, млади приятелю?

Кит огледа присъстващите мъже и видя в очите им само враждебност. Отвсякъде дебнеше опасност, макар че никой не помръдваше. Той беше паднал в капана и нямаше друг избор, освен да играе играта им. Сега трябваше да мисли като афганец. Затова се усмихна и се поклони дълбоко пред Акбар хан.

— Чувствам се дълбоко почетен, сердар, и приемам с благодарност твоя скъпоценен дар. — Очите му се устремиха към неподвижната фигура на Айша, която го гледаше с невиждащи очи.

Акбар хан потърка ръце и се усмихна щастливо.

— Много добре. А сега нека послушаме музика.

Без да каже дума, Айша приседна на една възглавница до Кристофър. Сведе глава, напълни чашата му с шербет и му подаде купичка с черници.

Трета глава

Кит се взираше с невиждащи очи в подиума, където група музиканти свиреха проточени чуждоземни мелодии с тръстикови свирки и глухо биещи тъпани. Момичетата, които изпълняваха сложните фигури на ориенталските танци, се размиваха пред погледа му въпреки гъвкавите си бронзови тела и развяващи се воали. Очите им бяха подчертани с дебели черни линии, по телата им блестяха капчици пот, те се извиваха чувствено в такт с подканващата музика. Ала всичките му мисли и възприятия бяха съсредоточени върху Айша, която седеше до него. Тя не казваше нито дума, фигурата й беше напълно неподвижна — като изсечена от камък статуя, освен когато не изпълняваше желанията му да налее шербет или да му подаде плодове, лепнещи от сироп сладкиши, купичка с вода за измиване на ръцете или кърпа за бърсане. Тя правеше всичко това със сведени очи. Въпреки това Кит усещаше буйния гняв, който разтърсваше тялото й, дълбочината на съпротивата й. Усещаше и очите на Акбар хан, устремени неотстъпно към тях двамата, очи, които излъчваха странна смесица от размисъл и злобно задоволство.

Изведнъж сердарят махна рязко с ръка и музикантите замлъкнаха. Момичето, което танцуваше, пое дълбоко дъх и спря насред движението. После се поклони почтително и изчезна с леки стъпки, следвано от музикантите. Акбар хан се обърна към госта си:

— Надявам се, че не бързаш твърде много да ни напуснеш, Ралстън-хузор. Утре рано бих желал да ти покажа и някои други наши обичаи, за да те позабавлявам. Утре е денят, определен за една любима афганска игра, наречена „бозкаши“. Чувал ли си нещо за тази игра?

Кристофър поклати глава.

— Не, нищо.

— Тогава, млади приятелю, имаш още много да се учиш. Това е нашата игра на живота и ще ти разкрие много черти на афганския характер. — Той го потупа благосклонно по рамото. — Сигурен съм, че ще ти хареса. И не се колебай да ме уведомиш, ако услугите на Айша не са ти били по сърце.

Стройното тяло на младата жена потръпна като от удар, но тя не издаде нито звук. Само докосна чело с ръцете си и с жест повика Кит да я последва. Минаха отново по безбройните коридори и вътрешни дворове. Айша спря едва пред вратата на стаята, която беше отредена за английския гост. Тя отстъпи настрана и го остави да влезе пръв.

Когато вратата се затвори зад гърба й, тя попита сковано:

— По какъв начин бих могла да ти служа, Ралстън-хузор?

— Я не говори глупости! — изфуча Кристофър. — Какво можех да направя? Ако бях отказал, щяха да ми разпорят гърлото само след секунди.

Вместо да отговори, Айша отиде бързо до прозореца и затвори здраво капаците. После се върна до вратата и с безкрайна предпазливост спусна безшумно резето.

— Навсякъде има стражи и ушите им улавят всяка дума.

Кристофър стоеше насред стаята и я гледаше. Меката жълта светлина на газената лампа придаваше златен блясък на бузите й, а в тежката медноцветна коса искряха звездни светлинки. Това не можеше да бъде истина. Дадоха му я за една нощ… и, макар и засрамено, трябваше да признае, че този дар го възбужда. Не, трябваше да се пребори с това примитивно усещане.

— Какво се крие зад всичко това? Той знае ли, че съм те виждал?

— Акбар хан е човек на страстите — отвърна колебливо тя. — И тези страсти са могъщи като афганистанските планини. А хрумванията му са непредвидими. Той мрази британците с такава сила, че ако го знаехте, всички щяхте да се разтреперите от ужас. — Тя огледа неспокойно стаята, после изтупа възглавниците, провери съдържанието на стомната, нареди на масата сладкиши и плодове. — Не се оставяй да бъдеш заблуден от любезността му, Кристофър Ралстън.

— Името ми е Кит — отговори с чужд глас той. — Не можеш ли да спреш за малко?

Айша застина на мястото си.

— Както заповядаш, Ралстън-хузор.

По гърба му пробягаха предателски тръпки.

— Разпусни косите си.

В очите й проблесна изненада. Тя изпълни желанието му с нарочна бавност, свали булото, разплете плитките си и зарови пръсти в косата си. Косата й е толкова дълга, че може да се увие цялата в нея, каза си с нарастваща възбуда Кит.

— Искам да зная какво означава всичко това — заговори задавено той, опитвайки се да запази самообладание. — Защо Акбар хан ми направи такъв щедър подарък? Доколкото зная, той те пази като зеницата на окото си. Как можа да направи това?

— За да те унижи — отговори без заобикалки Айша. — Той смята, че ще те улучи в самата същност на английската ти гордост, като те принуди да признаеш, че един афганистанец има неограничена власт над една жена от твоята раса и над теб самия. Ти нямаше друг избор, освен да приемеш картите, които раздаде той. — Тя вдигна рамене. — Както вече казах, той е човек на крайностите. Ала омразата към твоята раса и към всичко, което олицетворява тя, е основната движеща сила в живота му.

— Ти също принадлежиш към тази раса — напомни й нетърпеливо той.

Айша поклати глава и в гласа й прозвуча неприкрита подигравка:

— Вече не, Ралстън-хузор.

— Напротив, ти си от моята раса! — изсъска ядно Кит, сграбчи крехките й рамене и неволно се наслади на мекотата и нежната им закръгленост. Тя погледна нагоре към него и го дари с обичайната си иронична усмивка.

— Аз не живея според твоите закони и не се подчинявам на английската етикеция, феринджи — отговори спокойно тя.

Кристофър побесня от гняв. С тези думи тя обиждаше и себе си, и него, и всичко, което той представляваше. Дълбоко в себе си той знаеше, че този бесен гняв е предизвикан от ужасяващата увереност, че тази жена не желае да бъде спасена. Пръстите му се впиха болезнено в плътта й, сивите му очи се вледениха.

— И защо Акбар хан ти стори това, Айша? Значи иска да унижи мен, като ми предлага да отведа в леглото си една робиня — англичанка? Не смяташ ли, че иска по-скоро да унижи англичанката в теб!

— Той желае да ми напомни, че вземането на самостоятелни решения не бива да ми става навик — отговори тя и отново вдигна рамене. — Позволих си твърде много, като те доведох тук. Той не е съвсем наясно защо съм го направила, но ако повярва, че идването ти тук има нещо общо с моите чувства или моя интерес към теб… като мъж… като англичанин, тогава вероятно е искал да ми покаже, че мога да имам каквито си искам чувства, но нито за миг не бива да забравям къде ми е мястото и на кого принадлежа.

— А ти изпитваш ли някакъв интерес? — не можа да се сдържи той. Въпросът му прозвуча като шепот в тихата, осветена само от опушената газена лампа нощ. Той вдигна ръка, за да усети под пръстите си мекотата на кожата й, фината извивка на скулите, упоритата линия на брадичката. Усети треперенето й и се усмихна. — Би трябвало да се срамувам — продължи той, — но не мога. И не се чувствам унизен от подаръка на Акбар хан. Искам да взема онова, което ми бе дадено. Искам го повече от всичко на света. Ти изпълваше мислите ми през всички дни и нощи, откакто те видях за първи път край езерото.

— Подаръкът е твой и можеш да си го вземеш — отговори делово тя, но гласът отказа да й се подчинява. — Получи афганистански подарък под формата на афганска жена. Не бива да се срамуваш, че го приемаш.

— Аз искам само теб — отговори възбудено той. — Не искам нито афганистанка, нито англичанка… само теб.

— Никой не може да ме взема, нито да ме дава — отговори твърдо тя. Кожата на лицето й поруменя, по тялото й премина силна тръпка. — Може само когато аз го искам. Това тук… — Ръката й се плъзна по тялото й. — … може да бъде дадено или взето, но мен не.

Устата му се сведе бавно към лицето й.

Къде остана твърдата й воля за съпротива? Айша прие с цялото си същество нежното докосване на устните му. Главата й се отметна назад и разкри крехката ранимост на шията й. Приела поканата, устата му се плъзна надолу и се притисна възбудено до лудо биещия й пулс.

Тя го искаше… беше го искала с всяка частица на тялото си от мига, в който й бе казал, че е дошъл да търси нея, макар и заобиколен от заплашително диви номади. Това невероятно безумие накара сърцето й да забие като лудо и изпрати по тялото й дълбоки сладостни тръпки. Освен това трогна сърцето й, кръвта й закипя, а нервите й се опънаха. Толкова отдавна живееше далече от цивилизацията, постоянно следена и охранявана, скрита от мъжките погледи, и имаше опит само с един-единствен мъж. Сега вдъхваше като замаяна сладкия аромат на този чужденец, усещаше гладко избръснатата му буза върху своята, наслаждаваше се на твърдите му устни, отговаряше им с цялата си страст. Ръцете му притиснаха гърба й, плъзнаха се към съвършено оформените хълбоци, обхванаха твърдото й задниче и го притиснаха към възбудената му мъжественост.

Дрезгавият му глас шепнеше страстни думи, думи, които никога преди това не бе чувала на станалия чужд за нея английски. Тя се притисна към коравите му гърди и се предаде на желанието, което не само познаваше добре, а и умееше да предизвика. Вече нямаше смисъл да си изяснява причините и да търси разумно обяснение за това тръпнещо, замайващо желание, което бе обзело и двамата.

Кит отстъпи назад и очите му блеснаха страстно.

— Искам пак да те видя така, както онзи ден край езерото.

Айша измъкна елечето през главата си и го хвърли на пода. Медноцветните коси се разсипаха по гърдите й и я загърнаха цялата. Белотата на кожата й изпъкна още по-ярко. Ръцете й се плъзнаха към хълбоците и развързаха връзките на прозирните шалвари. Спусна ги на пода и отстъпи настрана, за да се освободи от купчинката кремав сатен. Застана насред стаята, огряна от мътната светлина на газената лампа, и се предложи без свян на погледа му.

Кристофър я попи с очи. Колко много неща беше пропуснал онзи ден… Забраненото в тази среща доведе желанието му до непознати висоти. Никога не беше преживявал подобно нещо. Строгите правила на английското общество му забраняваха да се възползва така безсрамно от положението — но други, много по-великодушни правила го разрешаваха. Той не знаеше дали Айша се подчинява на тези чужди правила, или и тя като него се е поддала на прекрасното и в същото време плашещо чувство, че трябва да загърби целия си досегашен живот. Дали в този момент разкриваше пред него истинската си същност? Последният въпрос беше единственият, който имаше значение, и той разбираше, че е абсолютно необходимо да намери отговора, да е сигурен, че жената, която бе обикнал така внезапно, в този момент чувства и мисли като него.

Той вдигна ръка и я подкани да пристъпи по-близо. Докосна нежно челото й, прокара връхчетата на пръстите си по лицето й, проследи меката линия на устните й, помилва лебедовата шия и спря на ухото. След малко, отдаден цял на нямото си учудване, плъзна ръка към раменете и улови тежък сноп коса. Раздели го и разкри високите гъвкави гърди с нежни розови зърна. Чу как тя си пое въздух и се засмя, когато зърната й се втвърдиха под докосването му. Обхвана с две ръце гърдите й и усети силното биене на сърцето й. Отпусна се бавно на колене и впи устни в едното набъбнало зърно. Горещият му, влажен език закръжи около него и от устните на жената се изтръгна задавен стон.

Кадифената кожа на корема й го помами за нови целувки и скоро езикът му се потопи в нежната вдлъбнатинка на пъпа. Никога не беше докосвал такава съвършена мекота. Кожата й настръхна от допира му, коремните мускули се свиха конвулсивно и потръпнаха, когато пръстите му я обхванаха изотзад. Ръцете му се плъзнаха с наслаждение по хълбоците й и Айша се отпусна доволно в ръцете му, разтърсвана от сладостните тръпки на очакването.

Кристофър раздели бедрата й и започна да ги милва с бавни, ритмични движения. Устните му пиеха сладостта им и усещаха с нарастваща възбуда все по-пълното й отдаване и предчувствието за бурната наслада. Тя потръпна под напора на чувствата си и прошепна задавено името му. После бавно се отпусна пред него на колене. Сръчните й пръсти разтвориха униформата му, докато устните й милваха неговите и го тласкаха към нови върхове на насладата. Тя свали мундира му, целуна зърната на гърдите му, устните й оставиха гореща следа към корема му. После отвори панталона му и смело плъзна устни навътре. Остротата на желанието му причини физическа болка, стори му се, че е отишъл отвъд границите на възможното, но удоволствието тепърва предстоеше. Айша го притисна да легне на килима и се отпусна до него. Устните й бяха навсякъде по тялото му, дразнеха го, възбуждаха го и го даряваха с радостта, която той й бе дал преди малко. Кристофър въздъхна дълбоко и разбра, че тепърва ще преодолява границите на възможното.

По едно време Айша се отдалечи за миг от него и отвори красиво инкрустирано сандъче, оставено на ниската масичка. Лицето му изрази безкрайно учудване, когато видя в ръцете й гъвкавото чорапче, изработено от агнешки мехур.

— Гостните стаи на Акбар хан са подготвени за всички изненади. Ако не бях аз, щяха да ти предложат друга жена и тя също щеше да прибегне до тази защитна мярка. Бременността е само за съпругите, нали разбираш?

Кристофър загуби ума и дума, поразен от тази внезапна деловитост.

— Не ти ли е неприятно?

Айша беше свикнала с тази проста предпазна мярка, но знаеше, че по принцип тя не се предлагаше от жената. За Кит ситуацията беше повече от необикновена, а жената до него беше най-необикновената на света. Най-добре беше да приеме факта като още едно откритие в тази забранена страна, броденето из която му доставяше такава необуздана наслада. Затова Кит поклати глава и протегна ръка да докосне устните й.

— Как би могло?

Внимателно, като превръщаше всяко свое движение в милувка, тя му сложи презерватива и направи това просто действие толкова възбуждащо, че Кристофър застена от наслада и затвори очи.

Той се надигна, положи я да легне на килима и я погледна в лицето. Очите й се усмихваха. Бузите й бяха порозовели, устните й се извиваха чувствено, готови да даряват и да получават наслада.

— Коя си ти? — прошепна задавено той.

— Анабел — отговори тихо тя.

Кристофър се наведе да целуне очите й, после проникна устремно в нея и усети как тялото й се надигна срещу неговото. Само това му стигаше, за да изгуби самообладание.

После двамата лежаха дълго на дебелия килим, осветени от опушената газена лампа, обгърнати от сладостна тишина. Кит се подпря на лакът и я погледна с нещастна усмивка.

— Ах, любов моя — проговори дрезгаво той, — бях бърз като неопитен ученик. Но никога не съм се чувствал така, повярвай. Напълно бях изгубил контрол над чувствата си.

Айша поклати глава и се усмихна.

— И с мен беше същото. — Тя вдигна ръка и докосна лицето му. — Цялата нощ е пред нас, Кит. Тя е достатъчно дълга и ще имаме време за всичко.

Кит впи устни в меката й длан и вкуси солената влага на потта й.

— Анабел — прошепна той, удължавайки с наслада името й. — Анабел. — Освободи се нежно от нея, претърколи се настрана и седна. — Е, сега ще ми разкажеш ли нещо за себе си, Анабел?

— Цели осем години не бях чувала това име — проговори бавно тя и се надигна грациозно. Отиде до масата, на която бяха поставени леген и стомна, изля малко вода на една кърпа и се върна при него. Коленичи и започна да го бърше. След малко го помоли да си легне и да я остави да го почисти и освежи.

Кристофър се отпусна назад и се наслади на това необичайно внимание. Жените, с които беше спал досега, бяха по-склонни да вземат, отколкото да дават. Е, Айша беше минала през друго училище. След като дивата страст беше отшумяла, можеше да посвети вниманието си на хладната действителност. Изведнъж скочи и заяви рязко:

— Достатъчно.

Младата жена го погледна учудено.

— Не ти ли хареса?

— Напомни ми за нещо, което много исках да забравя — отговори кратко той. — Дай ми кърпата.

Тя му я подаде безмълвно, той отиде до масичката, навлажни меката тъкан и се върна при нея на килима.

— Стани — помоли тихо той и й подаде ръка, за да й помогне да се изправи. Обхвана с едната ръка гърдата й, а с другата се зае да я бърше. — Нека го направя за теб, сега, в този момент, докато ти ми разказваш как се озова на това място и при този човек.

Анабел поклати глава и изведнъж се разтрепери. Нежните й ръце обгърнаха стройното тяло в жест на самозащита.

— Това е минало… и не е особено важно.

— Не било важно! Как можеш да говориш така? — Кристофър улови ръцете й и ги разтвори, после учудено установи: — Ти се страхуваш…

Айша разбра, че той е прав. При мисълта, че трябва да съживи в паметта си спомените на ужасеното дете, заровени някъде много дълбоко, за да не я измъчват, по гърба й пробягаха тръпки на ужас. Тя се опита да се изтръгне от ръцете му и обърна глава настрана, за да избяга от проницателния му поглед.

— Не желая да говоря за това.

Кит откри в себе си една напълно нова черта и се смая. Той искаше да утеши тази жена, да отнеме болката й, да я успокои. Не си спомняше някога преди да се е чувствал по този начин. Стреснат, трогнат, изпълнен със съчувствие. Пусна я, взе едно одеяло от ниския диван и я уви от глава до пети.

— Не искам да се страхуваш — зашепна утешително той, прегърна я и я притисна силно до гърдите си. После я сложи да седне на коленете му. — Разкажи ми, Анабел.

— Името ми е Айша — отговори упорито тя, но гласът й трепереше.

— Разкажи ми — помоли повторно той и помилва успокоително косата й.

Тя седя дълго неподвижна, без да се противи на милувките му. Самочувствието и увереността, с които се бе представяла досега пред него, сякаш се бяха разтворили във въздуха.

— Връщахме се в Пешавар и тъкмо минавахме през прохода Кибер… — започна с чужд глас тя.

Кит я слушаше внимателно. В съзнанието му оживя насилствената смърт на родителите й, ушите му забучаха от ужасените викове на нападнатите и дивите крясъци на нападателите, сърцето му затрепери от ужас пред безпомощното страдание на отвлеченото дете.

— Какво стана после? — попита задавено той, когато му се стори, че тя няма намерение да продължи. — Акбар хан ли те взе на коня си?

— О, не! — поклати глава Айша. — Докато ме отведат при Акбар хан, преживях още много страхотии. — Тя се взря в бездната от спомени и изведнъж скочи. — Пусни ме!

— Не ти ли е приятно да те прегръщам? — попита той, изненадан от вълната нежност, която го заля изведнъж.

— Не съм свикнала да ме държат по този начин — отговори искрено тя. — Тези нежности не са в характера на афганските мъже.

— Често казано, до днес и аз не знаех, че съм способен на това — призна с момчешка усмивка той.

Айша също се усмихна и се върна в прегръдката му.

— Човекът от племето гази, който ме взе на коня си, ме остави при себе си няколко седмици. Тогава не знаех, че е чакал Акбар хан да се завърне от крепостта си в Мандела. Много по-късно разбрах, че са искали да ме дадат в дар на сердаря, нещо като законен дял от плячката… Онзи човек беше решил, че ще се харесам на Акбар хан много повече от предметите и говедата. Пък и така беше по-евтино — прибави глухо тя и сама се учуди от облекчението, което изпита. Най-после имаше на кого да разкаже историята си. — За съжаление аз нямах представа какво ме чака и мислех, че ще прекарам целия си живот с онзи мъж и семейството му в студената, мръсна колиба.

— Добре ли се отнасяха с теб? — попита Кит и я прегърна по-силно, за да спре треперенето й.

— Бяха жестоки — отговори сухо тя. — Повече жените, отколкото мъжете. Мисля, че просто не са знаели какво да правят с мен. Не говорех езика им, не разбирах нищичко. Държаха се грубо с мен, защото самите те са свикнали да се отнасят зле с тях. Жертвите станаха отмъстители… Това е доста изкушаващо, не мислиш ли?

Кит си припомни жените, които беше наблюдавал сутринта да се изкачват по стръмната пътека, превити под тежестта на денковете и децата си. Опита се да си представи дванадесетгодишното английско момиче, отраснало в богат дом и обградено с много грижи и внимание и изведнъж изложено на това жестоко и мъчително отношение — и в гърдите му пламна луд гняв.

Анабел усети надигналата се буря, защото тялото му изведнъж се скова и ръцете му изстинаха.

— Не ги преценявай според собствените си представи, феринджи — проговори тя с леката подигравка, която междувременно му бе станала добре позната. — Тези жени не живеят лесно.

— Никога вече не ме наричай така! — проговори ледено той и предупреждението в гласа му беше недвусмислено.

Айша вдигна глава към лицето му и в нефритовите й очи блесна въпрос. После обаче сви рамене.

— И ти си като всички онези, които не правят дори най-малък опит да разберат афганците. Ако хората, които командват в Кабул, бяха положили поне малко усилие, сега нямаше да се намираш в това жалко положение.

— Не ти ли се струва, че загубихме нишката? — попита студено той.

— Наистина ли? Аз не мисля така. — Тя се освободи от ръцете му и се заразхожда напред-назад из стаята. — Както и да е, щом Акбар хан пристигна в Мандела, веднага ме отведоха при него. Тогава бях мръсна и ужасно измършавяла, покрита само с окъсаната рокля, която носех при отвличането си. По онова време вече разбирах и говорех доста добре пачу. Та когато онзи гази ме хвърли на пода пред Акбар хан, облечен с ризница и шлем, и заяви, че ме поднася в дар на сердаря си, разбрах за какво става дума. — Тя прехапа устни и помълча малко. — Разбрах, че съм попаднала в ада и че нямам друг изход, освен смъртта. Започнах да крещя, нарекох онзи гази „син на свиня“ и с всички най-лоши думи, с които може да бъде наречен един мюсюлманин. Той се хвърли да ме бие, но преди да ме е докоснал, Акбар хан го изпъди като куче от стаята.

Тя извади една кайсия от комшийката и впи белите си зъби в златната й сърцевина.

— Така попаднах в зенаната на Акбар хан. Научих го да говори английски, а той ме научи на персийски. Молех го да ми купува книги и той винаги се съгласяваше.

— Научил те е и на други неща — напомни й сухо Кит и му се стори, че леденият вятър развява чапана, с който беше облечен днес следобед.

Айша го разбра много добре.

— Да, научи ме. Но не преди да навърша петнадесет. Той е обвързан с много от племенните водачи на жилзаите чрез женитби с дъщерите и сестрите им, но ме държи далеч от тях и аз съм му благодарна. Освен това се ползвам с необичайно много свободи за една афганска жена.

— Велики Боже! Ти не си афганска жена! — изфуча сърдито той, вбесен от спокойствието й. — Ти си Анабел Спенсър.

— Аз съм Айша — отговори спокойно тя. — И съм доволна от положението си.

— Когато си тръгна оттук, ще дойдеш с мен — заяви твърдо той. — Още не знам как ще те измъкна от тази крепост, но съм твърдо решен да те отведа при сънародниците ти.

Смехът й отекна в ниското помещение.

— Само да можеше да се чуеш — проговори развеселено тя. — Какви думи! Англичанинът отвежда пленницата при народа й… Много ти се иска да се покажеш в ролята на рицар, нали? Свали капаците от очите си, феринджи, и погледни нещата такива, каквито са.

— Проклятие! Казах ти да не ме наричаш така! — Той скочи на крака и се хвърли към нея. Нямаше представа откъде се взе тази ярост, заменила така внезапно бушувалата допреди мигове страст и необикновената нежност, която го изпълваше. Къде остана потребността му да я прегръща и утешава? Сега искаше да я сграбчи и да я раздруса, за да я накара да разбере веднъж завинаги коя е и къде е мястото й, да се откаже от онова, което я свързваше с Афганистан.

Айша го погледна надменно и се уви по-плътно в одеялото.

— Не мога да напусна това място дори и да исках — заговори бавно и отчетливо тя. — Ако Акбар хан реши, ти също няма да напуснеш тази крепост жив. Освен това съм убедена, че нито един англичанин няма да излезе жив от Афганистан.

Кит спря като закован насред стаята и потрепери от твърдостта, с която бяха изречени тези думи.

— Какво искаш да кажеш? — попита предпазливо той. — Защо не искаш да се махнеш оттук? Сериозно ли твърдиш, че желаеш да останеш цял живот затворница в тази зенана?

— Защо не? — отвърна кратко тя и вдигна рамене. — Не вярвам, че положението му тук се различава значително от принудите, които налагат на жените социалните и морални закони на едно армейско селище в Индия. Аз съм израснала в това общество, не помниш ли? Тук поне имам коне и соколи, планините и хора, които не са лицемери, колкото и строги да са законите им. Животът ми изобщо не може да се нарече скучен, Кристофър Ралстън. Пътувам с Акбар хан, обикалям страната надлъж и нашир и той ми отказва само онова, което забранява Коранът.

Кит имаше чувството, че светът, в който бе живял досега, се разлюлява из основи. Откъде бяха дошли в главата й тези неприлични, бунтовнически мисли? Тя не само ги произнасяше гласно, а и вярваше във всяка дума, която казваше. Истината беше написана в нефритовите й очи. За нея той беше просто един сляп, надменен феринджи, а светът, който й предлагаше, беше сиво и пусто място, пълно със закостенели правила и лицемерни закони. Ако проявеше малко повече честност, той трябваше да признае, че гледа на нещата по същия начин. Досега беше играл със света, в който живееше. Намираше го достоен за презрение, незадоволяващ, глупав. Защо иначе се напиваше вечер след вечер? Защо постоянно губеше парите си на игралните маси? Защо бе предизвикал онзи смешен дуел, който го доведе в нецивилизования Афганистан и го направи кавалерист от Източноиндийската компания?

— Сигурно имаш роднини в Англия? — проговори глухо той.

Айша поклати глава.

— И какво от това? Те не означават нищо за мен. Никога не съм виждала Англия. Животът ми тук има смисъл. Дори ако исках, как бих се приспособила към живота на твоето общество? Не, Кристофър Ралстън, ти се върни при твоите хора и ме остави да живея с моите.

— Преди ме нарече Кит — напомни й той, продължавайки да се бори със себе си. Искаше му се да предприеме още един опит, да строши тази стена от убеденост, от която отскачаха лицемерните му обещания.

— Било е заблуда — отвърна сухо тя и захвърли одеялото. — Изплъзнало се е от устата ми в мига на страстта. Вече няма да използвам интимния език на феринджи.

Кристофър закърши ръце. Искаше да я прегърне и да разруши всички бариери, отричащи онова, на което го бяха учили през целия му живот. Но можеше ли да разклати стената на равнодушието й?

— Значи това беше всичко за теб? Наистина ли твърдиш, че е било всичко?

Айша му обърна гръб и вдигна дрехите си от пода.

— Нуждаеш ли се още от мен, Ралстън-хузор?

Щом отново започваше тази игра, той щеше да участва.

— Да, Айша — отговори тържествено той. — Нуждая се от теб. Ти си собственост на Акбар хан и той може да те преотстъпва на когото си иска. Тази нощ те даде на мен. А нощта още не е свършила.

Дрехите паднаха от ръцете й, блестяща копринена купчина в кремаво и турскосиньо. Тя се изправи бавно, все още с гръб към него.

— Какво желаеш от мен?

Той не можеше да откъсне поглед от дългия строен гръб, тесните рамене и крехката талия. Закръгленото дупе и дългите бедра властно го привличаха. Губеше се в хаос от противоречиви чувства. Желаеше я, искаше тялото й, искаше да усети отново умението, с което тя си служеше със собственото си тяло, за да му достави радост. Но тук имаше и още нещо… имаше много повече. В един момент тя му бе разкрила най-съкровената си същност, а сега се затваряше пред него. Въпреки това той продължаваше да я желае.

Кристофър улови дебелия сноп медноцветна коса, нави я на ръката си и се наведе да целуне тила й. Кожата й потръпна под докосването му. Връхчето на езика му остави пареща следа по тила й и спря зад ухото… точно на мястото, където тя бе притиснала камата си. Този спомен предизвика усмивка на устните му и топлият му дъх погъделичка ухото й.

Айша простена задавено и се предаде.

— Нали ти каза, че цялата нощ е пред нас, моя Ана?

Главата й се сведе в безмълвно съгласие и тя не повдигна възражение срещу интимното му обръщение. Той я положи на дивана и я притисна върху възглавниците. Тялото й искреше под мътната светлина на лампата. Тя се опита да скрие блясъка в очите си под златночервените мигли, но когато Кристофър захапа ушенцето й, очите й се отвориха отново, пълни със смях и тъмна страст. Забравила всяка предпазливост, тя му дари отново най-съкровената си същност.

Четвърта глава

Айша се освободи внимателно от прегръдката му и се изправи пред прозореца, обляна от меката светлина на утрото.

— Трябва ли да си вървиш? — Кит се усмихна сънено и се подпря на лакът, за да може да я вижда по-добре. — Има още толкова неща, които ми се иска да направя с теб.

Айша извъртя очи в комично отчаяние, после поклати решително глава.

— Нощта свърши, Кристофър Ралстън. Бях ти дадена за строго ограничено време.

— Не ми говори по този начин! — Той се надигна и посегна към чапана си. — Как да избягаме от това място?

Тя помълча малко и го изчака да стане. Кристофър имаше стройното, мускулесто тяло на ездач и атлет, с тясна талия и стегнати хълбоци… и с цялата пламенност и сила на младостта. Двамата се бяха любили с необузданата страст на хора, които още след първия път откриват, че си подхождат напълно с тяло и дух и се допълват съвършено. Ала Анабел Спенсър беше не по-малко реалистка от Айша. Тя беше израснала в обкръжение, което не познаваше материала, от който са направени мечтите, където надеждите се държаха строго в рамките на възможното, където удоволствието можеше всеки миг и без предупреждение да отстъпи място на страданието.

— Ти ще тръгнеш след играта бозкаши — проговори меко тя. — Мисля, че след тази демонстрация Акбар хан няма да те задържа повече. След играта ще ти се изяснят много неща.

— Ти ще ме придружиш. — Кристофър искаше гласът му да звучи хладно и решително, без сянка от съмнение, но тя се засмя отново с онзи подигравателен смях, който го вбесяваше.

— Не, Ралстън-хузор. Както вече ти казах, дори ако беше възможно — а бягството оттук е абсолютно невъзможно — аз няма да тръгна с теб.

— Как можеш да кажеш това след нощта, която прекарахме? — Кит съзна с болка, че гласът му прозвуча като на обидено малко момче.

Айша се опитваше да запази търпение.

— Не искам да омърся онова, което беше между нас, Кит. Ти ми достави много повече радост, отколкото може да се опише с думи… много повече от всичко, което съм преживяла досега. Но искам да погледнеш трезво на нещата и да проумееш разликата между случайността, която ти е позволила да направиш неочаквани и щастливи открития, и студената реалност. Аз няма да забравя никога тази нощ и… — Тя направи пауза и приглади назад една непокорна къдрица. — … и ще живея с вярата, че и ти няма да я забравиш, дори когато се ожениш и станеш баща. Ти ще помниш нашата любов, дори когато тя остане само красив сън. Тя ще те топли в студените мигове, които всички ние преживяваме от време на време.

— Не мога да те оставя тук.

Тя протегна ръка и докосна устните му.

— Не бива да те виждам повече. Жени не се допускат на бозкаши. Целуни ме за сбогом, Кит Ралстън, и бъди благодарен за онова, което ни бе дадено. Нека не се разделяме с гняв.

През изминалите четиридесет и осем часа Кит бе проумял, че понякога е по-мъдро да се престори, че се е съгласил. Затова и сега не каза нищо повече, само я притисна до себе си, плъзна ръка по меката, топла кожа на гърба й, наслади се на закръгленото й тяло, на твърдите бедра. Ръцете му запомниха формите й, обонянието му запази миризмата й, устните му всмукаха аромата на устата й.

След като отговори на целувката му, Айша се изплъзна от прегръдката му, облече се набързо и изтича до вратата. Вдигна безшумно резето и след миг вече я нямаше.

Стражите пред вратата я погледнаха без любопитство. Тукашните мъже не усещаха необходимост да се интересуват от действията на жените, тъй като те и без това се определяха от мъжете. Айша вървеше по безкрайните коридори с грациозната походка, която бе овладяла в зенаната. Акбар хан не обичаше жените му да крачат бързо и енергично, не обичаше шумни забележки и безсмислени жестове. Този най-страстен и най-непредвидим от всички мъже държеше хората, които го заобикаляха в свободното му време и които се грижеха за потребностите му, да са умерени във всичко и никога да не повишават глас. Това го откъсваше поне за малко от непрестанно водещите се войни.

Айша стигна до женските покои и веднага се почувства уютно в добре познатата й отделеност от останалия свят. Стародавните ритуали на тази женска територия й бяха станали близки. Тайнственият телеграф на крепостта беше свършил работата си и вече всички жени знаеха къде е прекарала тя нощните часове и по чия заповед. Те не го изразяваха ясно, но в този палат на тайното разбирателство и без това не се говореше много.

Айша нямаше желание да говори и никоя от жените не направи опит да наруши мълчанието й. Слугините я съблякоха мълчаливо, окъпаха я в гореща, ароматна вода и й наляха чаша зелен чай в тънка порцеланова чашка. Айша го изпи с благодарност и се излегна на дивана в личните си покои. Жените останаха още малко, за да приготвят одеялата и възглавниците и да затворят капаците на прозореца. После завесата пред вратата се спусна безшумно и Айша остана сама.

Спеше й се, но въпреки физическото изтощение сънят не идваше. Тя беше изпълнена с някакво странно желание, примесено с дълбока, радостна възбуда. Тази нощ беше преживяла истински екстаз, беше се отделила напълно от тялото и духа си. Без съмнение, апетитът за любов нарастваше с подхранването му. Разкъсвана от противоречиви мисли, тя се въртеше неспокойно в мекото си легло. Съзнанието й беше изпълнено с картините от миналата нощ, тялото й жадуваше за още. Разбира се, тя знаеше, че жаждата ще се уталожи, ако можеше да бъде сигурна, че ще получи още, че тогава щеше да изпита и успокоението на насищането. От друга страна обаче, повече от сигурно беше, че тези сладостни часове няма да се повторят никога. Беше крайно време да наметне отново плаща на примирението, което без особени трудности беше носила през всичките изминали години. Успокоена от това решение, тя най-после потъна в сън.

След няколко часа се събуди с чувството, че не е сама. Отвори очи и срещна коравия поглед на Акбар хан, който седеше неподвижно на дивана, потънал в размисъл. След малко мъжът протегна ръка и докосна ъгълчето на устата й.

— Е, Айша, да приема ли, че си прекарала приятна нощ?

— Това ли искаше? — попита смело тя.

За момент се възцари напрегнато мълчание, което мъжът наруши с отривист смях.

— Признавам, това не беше основният ми мотив. Но нямам нищо против, че урокът ти е доставил радост. Все пак това беше урок и ти трябва да го запомниш.

Айша се протегна лениво и се прозя с наслада.

— Значи не трябваше да водя тук Кристофър Ралстън, така ли?

Сините очи се присвиха.

— Не биваше да криеш от мен, че изпитваш интерес към този феринджи. Ако смяташ, че не съм го забелязал, значи ме мислиш за глупак. Естествено е да си развълнувана. — Той стана от дивана. — Срещата се състоя и се надявам любопитството ти да е задоволено. — Той се запъти към вратата, но спря и се обърна отново към нея: — Бозкаши ще започне около обед. Твоето присъствие ще придаде допълнително очарование на демонстрацията.

Айша остана на мястото си, загледана с невиждащи очи в тежкия стенен килим, който се полюляваше леко след излизането на хана. Намерението му е било още по-сложно, отколкото бе предположила тя. Ако не беше изпитала удоволствие от интимностите с чужденеца, той щеше да бъде доволен, защото щеше да й е доказал абсолютната си власт над нея. Но тъй като тя беше прекарала приятна нощ, това му даваше възможността да й покаже, че властта му ще продължи вечно, че докато едната му ръка ще взема, другата ще дава. Трябваше да го запомни. Той отново бе успял да я заблуди. Накара я да се наслади на нощта, а сега й даде да разбере, че никога повече няма да има тази възможност.

Айша прехапа долната си устна и примирено сви рамене. Акбар хан беше наистина непроницаем, но тя бе успяла да свикне с настроенията му и никога не се съпротивляваше срещу капризите му. На този свят няма нищо съвършено. Той я разиграваше, както си искаше, като в същото време й даваше онова, което й бе приятно. Вярно, понякога подръпваше веригата й, но от това не се умираше. Сега най-важното бе, че имаше позволението му да присъства на бозкаши. Благоволение като това се даваше твърде рядко, защото бозкаши беше изключително мъжко занимание. Дали разрешението беше предложение за мир? Не, невъзможно й беше да отговори на този въпрос! Всъщност, какво значение имаше? Щеше да се порадва още малко на присъствието на Кристофър Ралстън. Е, радостта щеше да бъде мъчителна, но половин хляб все пак беше по-добре от нищо.

Това сравнение й напомни, че е гладна. Тя разклати малкото сребърно звънче, оставено на масичката до дивана, и енергично скочи от леглото.

— Какво желаеш, Айша? — попита влязлата слугиня.

— Нани-рогани — отговори с усмивка младата жена и усети как стомахът й се присвива от глад. Много обичаше тънкия, плосък афганистански хляб, изпечен в прясно масло. — И яйца, Сорая.

Слугинята кимна и изкриви уста.

— Ще кажа да ги приготвят, докато се обличаш. По време на бозкаши трябва да носиш чадри, иначе мъжете ще недоволстват. — Тя потисна забележката, че самото й присъствие на този мъжки ритуал ще предизвика недоволство. Само сърдито вдигнатите ъгълчета на устата издаваха неодобрението й.

— Просто се подчинявам на господаря — обясни сериозно Айша. Сорая изпухтя сърдито. Тя знаеше много добре, че Акбар хан е наистина скандално привързан към това чуждоземно момиче. Не смееше обаче да си позволи нито една критична дума към всемогъщия господар на зенаната.

Айша облече плътни шалвари и когато наметна чадрито, бе обзета от странно усещане. Изведнъж си припомни как бе носила корсет, фусти, чорапи и жартиери, припомни си и широките, шумолящи поли на копринените рокли. Стори й се, че корсетът е стегнал гърдите й и не й дава да диша, а полите залепват по краката й в индийската горещина. Как ли е могла да ги понася? Само мисълта да облече отново подобна рокля превръщаше мекото, загръщащо тялото й чадри в най-великолепната дреха на света. Широката дреха скриваше не само тялото й. Лицето й също беше предпазено от любопитните погледи и нямаше защо да се бои, че ще издаде чувствата си. И за това трябваше да бъде благодарна на Акбар хан. Можеше да погледа за последен път Кит Ралстън, без никой да разбере какво става в душата й…

Полегатият планински склон на прохода плавно преминаваше в песъчливата равнина. Лейтенант Ралстън и отрядът му бяха изведени от крепостта от мълчалива група воини с грамадни тюрбани, възседнали великолепни бойни жребци — едри, гъвкави, грациозни животни с диво святкащи очи и разширени от възбуда ноздри. Кит ги огледа с неприкрита завист. Хавилдарят му беше не по-малко впечатлен от него.

— Какво ли не би направил един мъж с такова великолепно животно! — прошепна почтително хавилдарят. — Ако има такива коне, британската кавалерия ще е непобедима.

— Не ми се вярва — промърмори подигравателно Кит. — Във всеки случай така ни учеха в полка. Иначе не бихме стигнали чак дотук, нали?

Абдул Али се покашля, но от учтивост не възрази.

— Какво означава бозкаши, сър? — попита след малко той.

— Улавяне на коза — обясни кратко Кит, който през нощта беше разпитал Айша. — Доколкото разбирам, играта е изпитание на смелостта и бойните умения. Мъжете са на коне и трябва да вдигнат от земята тялото на коза или теле и да го отнесат до края на полето, без да позволят някой да им го отнеме. Работата е там, че всички искат едно и също, разбираш ли? — Той смръщи чело. Айша му бе обяснила, че това кратко описание не отговаря ни най-малко на истинското съдържание на това странно състезание. Докато гледаше великолепните коне, думите й придобиваха нов смисъл.

— Салаамат баши, Ралстън-хузор! — Акбар хан, възседнал прекрасен арабски жребец, много по-могъщ от останалите, препускаше през равнината към тях, за да ги поздрави. Лицето му беше весело. Сердарят беше облечен в разкошен жакет, обточен с кожи по краищата, в широки, напъхани в ботушите шалвари, с кръгло кепе на главата. Очите му блестяха, настроението му очевидно беше добро, но Кит откри в позата му известна възбуда и очакване. Тази странна уста беше опасно извита… Този човек беше наистина неразгадаем.

— Мандех набаши — отговори той, както се изискваше от него и се поклони учтиво, последван от Абдул Али и сепоите.

— Ела, ще застанем на онзи хълм. — Акбар хан вдигна камшика си. — Оттам ще наблюдаваме играта.

— Ти смяташ ли да участваш? — попита учтиво Кит.

— О, да, разбира се. От дванадесетата ми година ме обучаваха на уменията, които трябва да притежава всеки участник в бозкаши — например как да улови какъвто и да е предмет от земята, докато препуска с пълна скорост. Обикновено баща ми закрепваше на някое трудно място сребърен знак и ме караше да препускам към него в пълен галоп и да го улуча със стрелата си, без да спирам нито за миг. — Акбар хан се засмя весело. — При такива упражнения човек се учи да владее ръцете и очите си и да наблюдава точно, Ралстън-хузор.

— С готовност се съгласявам с теб — усмихна се искрено Кит и огледа просторната равнина, където се бяха събрали тридесетина мъже на коне, обзети от същото нетърпеливо очакване, дива енергия и решителност. После хвърли поглед към хълма, където трябваше да застанат, и сърцето му спря. Там ги очакваше самотна фигура в бяло чадри, възседнала сив арабски кон.

Сякаш предвидил реакцията му, Акбар хан го погледна отстрана.

— Да, Айша също ще бъде между зрителите. Тя ще ти обясни правилата на играта. Като всички афганистанци тя обича и разбира бозкаши.

Кит прехапа устни. Нямаше да постигне нищо, ако отговореше на предизвикателството. Освен това знаеше много добре, че Анабел Спенсър наистина е възприела нравите и схващанията на афганците.

Когато малката група стигна до хълма, Айша не поздрави, дори не погледна в посока към Кит.

Акбар хан се усмихна благосклонно.

— Оставям госта си в твои ръце, Айша. Ти можеш да отговориш на всички въпроси, които ти зададе Ралстън-хузор.

След като получи позволение от господаря си, тя се обърна към Кит и го поздрави с ритуалните думи. Кит отговори възможно най-равнодушно, макар че ръцете му в ръкавиците бяха овлажнели, а устата му — пресъхнала. Виждаше само замайващите зелени очи през тънката дантела на чадрито, но съзнанието му беше пълно с картини, една от друга по-възбуждащи.

— Говори се, че играта произхожда от времето на Чингис хан — заразказва спокойно тя, докато Акбар хан се отдалечаваше към групата играчи. — Един от мъжете трябва да успее да хване тялото на козата… виждаш ли къде са я захвърлили? — Тя посочи с камшика си към малката черна купчинка в средата на полето. — Щом я хване, трябва да я стисне здраво, да се пази от всички други участници и да препуска свободно и без никой да му попречи. — В гласа й прозвънна смях. — Разбира се, всички се опитват да му отнемат козата.

Кит кимна, поглъщайки всяка нейна дума. Тридесетина добре обучени ездачи преследват една и съща цел… и всеки от тях е твърдо решен да спечели.

— Какво значи свободно и без да му пречат? — попита настойчиво той.

— Точно това, което значи, Кристофър Ралстън — засмя се жената. — Виждам, че си схванал главното. Свободно значи свободно. Никой не бива да му попречи да отнесе плячката си в края на полето.

Тя му говореше, сякаш миналата нощ не беше лежала в обятията му. Разбира се, той знаеше защо го прави. Не бяха сами; полето беше изпълнено с въодушевени, тръпнещи мъже от крепостта, а зад тях на хълма стояха трима въоръжени до зъби племенни водачи, които нито за миг не откъсваха очи от чуждоземния отряд и началника му. Това още веднъж подчертаваше факта, че всички бяха само пионки в хитрата игра на Акбар хан. Кит отново бе обзет от чувството, че афганецът си играе с него на котка и мишка. Все пак сега той познаваше по-добре природата на котката, освен това помнеше, че дълбоката причина за всички шеги и подигравки беше непреодолимата омраза на Акбар хан към всичко английско.

— Искам да дойдеш с мен — произнесе с чужд глас той и сам се изуми от дивия си, страстен шепот.

— Най-добре обърни внимание на „жорчи“ — продължи безучастно тя, сякаш не бе чула думите му. — Щом се реши кой от играчите е яздил най-добре и е спечелил свободата, „жорчи“ започва да пее в негова чест, като реди стиховете спонтанно, както му дойдат на ума. Той е нещо като трубадур, изпълнител на балади, и задачата му е да развлича множеството. Ще ти преведа какво казва, когато дойде моментът.

— Много ти благодаря — отвърна сухо Кит. — Помощта ти е неоценима за мен.

— За мен е чест, Ралстън-хузор.

— Ако знаеш как ми се ще да ти извия врата! — изсъска вбесено той.

— Започват. Трябва да бъдеш много внимателен.

Кит стисна сърдито зъби и устреми поглед към полето. Скоро цялото му внимание бе погълнато от драмата, която се разиграваше пред очите му.

Акбар хан се отличаваше ясно от другите по обточения с кожи жакет и богато украсената сбруя на коня. В първия момент настана страшна бъркотия. Мъжете надаваха диви викове и препускаха като бесни към центъра на полето, където беше козата. Всеки се стремеше да се доближи максимално до нея, за да може да я вдигне. Изведнъж Акбар хан се отдели от хаоса и се втурна към края на полето, преследван от голяма група мъже. Той стискаше с две ръце крака на убитата коза, а юздите на коня бяха между зъбите му. На лицето му беше изписано силно напрежение. Трупът на животното беше тежък, а той трябваше на всяка цена да го удържи. Когато трима мъже се втурнаха право срещу него, решени да му отнемат трофея, конят му полетя като вятър, докато ездачът пазеше плячката с тялото си, приведен ниско над седлото.

— О, не я изпускай! — пошепна задавено Айша. Безучастието й изчезна и тя заподскача възбудено на седлото. — Той е най-прекрасният ездач на света, нали!

Кит поиска да се разсърди от тази възторжена похвала, но не можа. И неговото възхищение не беше по-малко. Самият той имаше славата на добър ездач, ала нито за миг не помисли, че би могъл да се мери с Акбар хан в тази езическа игра. Ловът на лисици в английските полета беше детска игра в сравнение с този див галоп и с издръжливостта на участниците в бозкаши. А уменията на ловец нямаше да му донесат някаква практическа полза.

За миг Акбар хан бе обкръжен от побеснелите си противници и от тълпата се изтръгна гневен вик, но той съумя да се освободи, без да изпуска от ръцете си плячката. Грамадният черен кон успя да си пробие път и отново се понесе като вихър през полето.

— Той е свободен и препуска, без да има кой да му попречи — извика Айша и се отпусна на седлото. — Хората решиха така.

И наистина, зрителите ликуваха, пляскаха с ръце и крещяха, някои стреляха във въздуха. Акбар хан спря коня си, обърна го и се насочи обратно към средата на полето. Противниците му се разстъпиха почтително. В кръга влезе „жорчи“ и издигна глас в похвала на победителя.

— Той пее, че Акбар хан има бързината на антилопа, скока на леопард и сърцето на черната мечка — преведе бързо Айша. — Може би сега ще кажеш, че това са ласкателства? — Отново прозвуча подигравателният й смях. — В бозкаши, Кристофър Ралстън, можеш да откриеш истинската сила на афганистанския народ. Те ще се бият до смърт и няма да имат милост. Британската армия в Кабул трябва да има много вяра в себе си, щом генерал Елфинстоун си въобразява, че може да подчини жилзаите.

Кит направи гримаса.

— Толкова ли презираш сънародниците си?

— Те не са направили нищо, което заслужава уважението ми — отговори кратко Айша. — А това… — Тя посочи полето пред тях. — Това заслужава уважение. Може би ти изглежда нецивилизовано и дори варварско, но е почтено и истинско. Тези хора ценят силата, смелостта и решителността. Тук няма да срещнеш лицемерие.

— А какво ще кажеш за предателството? — попита горчиво той. — Нима ще отречеш коварството на афганците, нарушените клетви, жестокостите, безбройните убийства на невинни жени, деца и търговци?

Айша вдигна рамене.

— За тях това не е предателство. Те държат честно на лъжите си. — В гласа й отново се промъкна смях. — Лъжите са позволени, когато спасяват човешки живот, уреждат разгорещен спор, радват съпругата и объркват неприятеля по време на война. Общуването с феринджи влиза в последната категория. Те не са докоснати от така наречената твоя цивилизация, Кристофър Ралстън, и са готови да пролеят кръвта си, за да прогонят поробителите. Няма да подчините този народ, никога.

— По дяволите, жено, един ден ще съжаляваш за тези думи! — изръмжа Кит, вбесен от тази вярност към варварите.

— Много приличаш на афганец, знаеш ли — изсмя се подигравателно тя. — Вече разбираш колко е лесно да приемеш възгледите им за живота.

Лицето му потъмня, ръцете му се свиха в юмруци. Знаеше, че е безпомощен, знаеше, че думите му са смешни и жалки. Та той мислеше също като Анабел — онези надути маймуни в Кабул бяха неспособни да се справят с възложената им задача! Все пак те бяха негови сънародници — и нейни, колкото и тя да отказваше да го приеме.

Акбар хан хвърли козия труп в средата на полето и ездачите се събраха за нова игра. Изведнъж сердарят вдигна ръка и се обърна към хълма, гласът му отекна в околните скали, изпълнен с предизвикателство:

— Ралстън-хузор! Готов ли си да премериш силата и умението на британската кавалерия с афганските воини?

— Не! — прошепна безсилно Айша. Подигравката изчезна от гласа й, едничката дума, която произнесе, беше вик на ужас. — Не го прави, Кит!

Той се обърна към нея и усети студената празнота, съпътстваща вземането на единствено възможното решение.

— Съмняваш ли се в мен?

— Те искат да те унижат, а може би и да те наранят — прошепна с болка тя. — Не можеш да спечелиш срещу тях.

— Май е време някой да ти покаже, че и твоята раса има здрав гръбнак, Анабел Спенсър — отвърна хладно той.

— Ние сме с вас, сър — обади се решително Абдул Али.

Кит погледна към малкия си отряд. Кафявите лица бяха безизразни, без следа от вълнение или страх. В погледите им се четеше спокойно разбиране.

— Да вървим, хавилдар. — Кит пусна юздите и конят му препусна в галоп надолу по хълма. Афганските воини се бяха скупчили около желаната плячка, Акбар хан стоеше малко по-настрана и се усмихваше тържествуващо.

Анабел усети гадене. Ако не го беше раздразнила, той нямаше да приеме това абсурдно предизвикателство. Тя знаеше защо го бе ядосала така. Опитваше се да разклати самодоволството, общо за всички британци в Афганистан, а според нея беше характерно и за Кит. Докато живееше между тези хора, тя бе приела с цялото си същество необузданото им презрение и отвращение от феринджи. Само едно не бе приела — убийствата и кланетата, които те смятаха за единствено средство срещу натрапниците и отмъщение за нахлуването в земите им. Душата й се отбраняваше решително срещу жестокостта и това й напомняше, че се отличава твърде много от хората, сред които живееше. Не й се вярваше, че европейците са толкова лоши, колкото твърдеше Акбар хан, макар че надменните и глупави британски управници в Кабул потвърждаваха думите му. Тя обичаше родителите си и бе убедена, че те не бяха такива. После обаче усети мъчително съмнение. Тогава тя беше дете: глезено, твърде умно за възрастта си, невъзпитано. Колко пъти беше чувала това описание за себе си в дългите разговори между родителите си. Как да се довери на спомените и преценките на едно такова дете, при това тъй далечни?

Затова тя се опита да накара Кристофър Ралстън да проумее поне отчасти истинската природа на афганците. Раздвоена в конфликта между заученото отвращение от всичко онова, което представляваше той, и инстинктивното неприемане на съдбата, отредена му от Акбар хан и останалите сердари, тя разбра, че опитът й е бил твърде непохватен. Вместо да го накара да проумее опасността, подигравките й го подбудиха да се втурне право в устата на вълка. Е, може би така щеше да стигне по-лесно до истините, които тя се бе опитала да му внуши. Може би той заслужаваше този жесток урок.

Айша не можеше да повярва, че Акбар хан желае да нанесе сериозни физически рани на Кит. Не, той искаше да го унижи още веднъж, както беше направил, като му я хариза миналата нощ. Вероятно смяташе да го накара да се оттегли от бойното поле с подвита опашка и в същото време да го убеди за последен път в силата, необузданата смелост и дивата жестокост на неприятеля. Айша не можеше да си представи, че ще има силата да издържи докрай унижението. Ала дори когато сърцето й се сви болезнено, тя разбра, че й е невъзможно да отдели очи от разиграващата се сцена.

Кит отговори на поздрава с хладна усмивка и се опита да прецени трезво съперниците си. Каква дивашка сбирщина, каза си той, но нима можеше да се очаква друго! Раздърпаният кози труп беше на известно разстояние от него. Вероятно тежи около шестдесет-седемдесет фунта[1] каза си той, изумен от своето спокойствие. Невъзможно бе да го вдигне и да препусне с него през полето свободно и без никой да му пречи. Конят му не можеше да съперничи на великолепните арабски жребци, а и самият той не притежаваше нито едно от уменията и сръчностите на тези опитни играчи. Е, можеше поне да им представи едно красиво забавление. Извърна се леко и изгледа многозначително Абдул Али.

— Ще участваме като отбор, хавилдар. Мисля, че имаме право на това малко предимство.

Сержантът кимна и сепоите се скупчиха гъсто около него. Предизвикателен вик разтърси околните скали и изведнъж британският патрул се озова сред обезумелите играчи. За момент Кит загуби равновесие, после втренчи поглед в козия труп и прогони всички други мисли от съзнанието си. Около него вреше и кипеше, коне и мъже се блъскаха, крещяха и цвилеха, но той препускаше право напред, шибаше безмилостно коня си, крепен от съзнанието, че Абдул Али и хората му са зад него. Някой се наведе напред, за да грабне плячката; след секунда успя да я сграбчи и се изправи с ликуващ вик; друг участник се изпречи пред него и се опита да му отнеме трофея; стигна се до кратка борба и мършата падна на земята. В този момент Кит стигна до нея, наведе се и с ъгълчето на окото си забеляза, че Абдул Али е грабнал юздите на коня му и го води, за да може лейтенантът да използва и двете си ръце. Главата му увисна под корема на коня и всичко, което виждаше в момента, бяха разораната земя и конските копита. Ръката му се стрелна към опашката на козата; коленете му стискаха седлото със сила, каквато не беше вярвал, че притежава. Само да успее да хване козата и с другата ръка… Ето я… Кристофър се напрегна, вдигна тежката мърша от разровената земя и се изправи на седлото. Двамата с Абдул, който продължаваше да стиска юздите на коня му, препуснаха право напред. Кристофър държеше козата с две ръце. Сепоите им пробиха път през диво ревящото множество. Ездачите бяха полудели от желание да отнемат плячката от чужденците. В един щастлив миг Кит видя пред себе си свободно пространство и не чу нищо друго, освен тропота на копитата на собствения си кон по камънака.

Колко струваше свободата? Колко струваше отдалечаването? В съзнанието му кънтяха подигравателните думи на Айша, която обясняваше през смях заключителния момент на играта. С мощно движение той запрати козия труп далече от себе си и с ъгъла на съзнанието си отбеляза глухия удар при приземяването му. Той беше създал свои собствени правила, които му позволяваха да се оттегли почтено и достойно. Последва момент на абсолютна тишина, сякаш всички участващи имаха нужда да си поемат дъх.

— Спри, хавилдар! — заповяда спокойно Кит, възползвайки се от възникналата пауза, и обърна коня си към хълма. Сърцето му биеше тържествуващо.

Патрулът се подчини на заповедта, дадена на хинди. Сепоите се строиха зад началника си и препуснаха към хълма с каменни лица.

Айша го очакваше, съвършено неподвижна като забулена статуя.

— Е? — попита с треперещ глас той. — Унижиха ли ни?

Тя поклати глава и очите им се срещнаха. Беше много трудно да се разбере какво изразява погледът й зад тънкото було, но тя издържа на предизвикателството.

— Ти беше прекрасен, Кит. Дължа ти извинение.

Думите й бяха достатъчни. Да чуе похвала от устата й — това беше много по-голям триумф от изживяния преди малко.

— И ние не сме пълни некадърници — отговори глухо той.

Айша сведе глава в знак на съгласие и прошепна със страх:

— Боя се, че скоро ще имаш нужда от цялата си смелост, Кит…

— Е, Ралстън-хузор, позволи ми да те поздравя. — Акбар хан застана пред госта си с широка усмивка. — Ти прояви завидно умение, като разшири съществуващите правила, освен това доказа, че притежаваш мъдрост, като не продължи битката, която не можеше да спечелиш. — Той му кимна благосклонно. — Като признание за уменията ти домакинът предлага на госта да поиска всичко, което той е в състояние да изпълни със скромните си възможности. — Жестът му обхвана цялото поле. — Желаеш ли да получиш арабски жребец? Ти си достоен ездач за най-добрия кон от моя обор.

Кит вдигна поглед към заобикалящите ги планини, вгледа се в стръмните върхове, които се издигаха гордо към ясносиньото небе. После погледна настрана, към неподвижната забулена фигура.

— Бих желал да ми подариш още една нощ с Айша, Акбар хан — проговори твърдо той.

Възцари се мъртвешка тишина. Скоро я нарушиха алчните крясъци на лешояд, подушил плячка. Кит се улови, че наблюдава съсредоточено полета му над близката клисура, сякаш не се интересуваше особено от думите на домакина си. Фигурата до него не помръдваше. Откъде ли е научила тази абсолютна неподвижност? — запита се с отсъстващ вид той.

— Ти поставяш гостоприемството ми на тежко изпитание, Кристофър Ралстън — проговори най-после Акбар хан.

Във въздуха тегнеше опасност. Кит усети как сепоите се скупчиха около него, как и жилзаите под хълма само чакаха знак за нападение от сердаря си. Този знак щеше да означава смърт за много от тях, кървава, мръсна, безсмислена смърт само защото лейтенант Ралстън се беше поддал на страстта. Погледът му продължаваше да следи лешояда.

— Ако Айша е готова, ще изпълня молбата ти — проговори Акбар хан и гласът му прозвуча сухо, като чупещи се стари кости.

Кит се обърна към забулената фигура и я погълна с жаден поглед. Знаеше какъв ще бъде отговорът.

Думите й отекнаха като камбанен звън в тишината.

— Мисля, Акбар хан, че Ралстън-хузор е искал да те помоли да му осигуриш добра свита, за да може да излезе безпрепятствено на пътя за Кабул.

Не му оставаше нищо друго, освен да приеме отказа. А той като слепец се бе надявал, че като прекара още една любовна нощ с нея, ще успее да я убеди в необходимостта да тръгне с него, да избяга от това непристъпно планинско гнездо…

— Подчинявам се на желанието на дамата — проговори овладяно той. — Мисля обаче, че не ни е необходим ескорт.

— О, разбира се, ще ви осигуря водач! — извика сердарят и гласът му отново прозвуча добродушно. — Не бива така, Ралстън-хузор, вие не познавате тези места, а навсякъде дебнат капани. — Той махна с ръка на един от хората си и бързо му обясни нещо на пачу. Мъжът изръмжа някакъв отговор и се изравни с Кит и другарите му.

— Сбогом, Анабел Спенсър — проговори глухо Кит.

— Сбогом, Кристофър Ралстън — прозвуча тихият й отговор. Очите й бяха сведени към земята. — Нека твоят Бог бъде с теб.

Кит усещаше болезнено всеки метър, който го отдалечаваше от нея. Помежду им беше зейнала непреодолима пропаст. Тя беше взела единственото правилно решение, за да спаси и двамата. Акбар хан й предложи тя да избере само за да я изпита. Беше повече от ясно, че никога нямаше да й прости, ако бе избрала чужденеца. Ако Кит можеше да я притежава още веднъж при поставени от него условия, това щеше да означава нарушаване на гостоприемството и сердарят щеше да се почувства освободен от задължението да се отнесе добре към госта си.

Кит и хората му щяха да умрат с ножове в гърбовете и историята щеше да свърши веднъж завинаги. Ако Айша бе имала още малко време, за да му обясни нрава на тези хора, той вероятно щеше да действа по друг начин. Незнанието залагаше пред краката му толкова непредвидими капани…

— Върни се в зенаната, Айша. — Кратката заповед прекъсна мъчителните й размишления.

Очевидно тя беше изиграла ролята си според очакванията на хана. По-лошото беше, че битката не завърши както искаше.

— Както желаеш. — Тя обърна коня си към крепостта, изчака малката й свита да се събере зад нея и препусна назад, към своя тих, затворен за мъжките очи свят.

[1] Фунт — мярка за тегло равна на 453,6 гр. ↑

Пета глава

— Вие сте превишили дадените ви заповеди, лейтенант, и това е съвсем очевидно — проговори с треперещ глас генерал Елфинстоун, потънал в удобното си кресло, увит в безброй одеяла, бледен като мъртвец и толкова крехък на вид, че и най-лекият полъх би го прекършил.

— Надявах се да извините това, сър, тъй като нося ценна информация — отговори Кит, застанал мирно, тъй като досега не се бяха сетили да го освободят.

— Не мога да си представя какво ценно намирате в сведенията, които ни донесохте — излая сър Уилям Макнейтън, пълномощник на Короната, представител на Източноиндийската компания и политически съветник на генерала. Той се отдалечи от прозореца, където с мрачна замисленост бе наблюдавал есенната градина пред главната военна квартира в британското селище. — Прекарали сте два дни с оня бунтовник Акбар хан и всичко, което имате да ни кажете, е, че той е добре въоръжен дивак с цяла армия от същите диваци зад гърба си. По дяволите, човече, той не може да устои на британската мощ! Полковник Монтет ще ги намери и много скоро ще им види сметката. Още преди седмица го изпратихме да освободи проходите и главните пощенски пътища. До няколко дни ще ни съобщят за първите успехи, запомнете думите ми!

Кит го погледна мрачно и стисна зъби, изненадан от вълната ярост, която го заля изведнъж. Мислеше си, че е свикнал с погрешните оценки на началниците си, но надменното пренебрежение на Макнейтън го вбеси.

— С цялото уважение, което ви дължа, сър Уилям, ще си позволя да кажа, че Акбар хан е много сериозен противник. Не вярвам, че ще успеем да го унищожим. Ако нашите войски бъдат нападнати от необузданите планински племена…

— О, я замълчете! — прекъсна го раздразнено Макнейтън. — Откъде се взе това черногледство?

Лицето на Кит пламна от гняв.

— Аз не съм страхливец, сър, и не искам да ви плаша. Ала съм в състояние да си служа добре с очите и ушите си и да си вадя съответните заключения от онова, което виждам и чувам. Акбар хан знае, че бригадата на сър Робърт Сейл ще се върне в Индия и че по пътя си смята да разчисти проходите и да унищожи жилзаите. Ханът знае също, че вие и генерал Елфинстоун не смятате да го придружите. — Кит направи многозначителна пауза. Невъзможно беше Елфинстоун да тръгне на път в това състояние.

— Сейл вече тръгна — изохка от своя ъгъл Елфинстоун. — Задачата му е да помогне на полковник Монтет при освобождаването на прохода Кибер. — Генералът се местеше неспокойно в стола си. — Надяваме се да освободи проходите колкото се може по-бързо, за да мога да се махна оттук; защото, ако наистина се случи нещо, аз не съм в състояние да се справя нито физически, нито душевно.

Ето какъв беше човекът, който трябваше да запази британското господство в Афганистан! Кит едва се владееше. Само преди година Елфинстоун бе съвсем различен; вероятно вината беше у лорд Окланд, който бе доверил трудния пост в Кабул на това пречупено, безсилно същество. Службата в Афганистан бе трудна задача и за най-добрия политик, камо ли за Елфинстоун.

— Значи вашият всемогъщ Акбар хан знае всичко — обади се тържествуващо Макнейтън, сякаш не беше чул отчаяната забележка на генерала. — Никак не ми е приятно, че вие, Ралстън, който сте офицер от кавалерията на Нейно величество, сте си загубили ума от хвалбите на онзи нещастник.

Кит чу подигравателния смях на Айша, усети твърдото й убеждение, че англичаните няма да излязат живи от Афганистан, вникна и в двете и осъзна до болка правотата им. Пожела си отчаяно да чуе още веднъж предупрежденията й, дори се убеди, че тогава няма да изпитва потребност да отрича истината и няма да бъде подчинен на дълга си да защитава тези луди.

Той отдаде чест, поклони се сковано и се обърна да излезе. Нямаше смисъл да защитава честта си пред този надут пуяк.

— Свободен ли съм, генерале?

— Да, да… — отговори глухо Елфинстоун и махна с ръка към вратата. — Вървете си, лейтенант, и поемете отново обичайните си задължения. Чух, че тази вечер у лейди Сейл ще има соаре. Предайте й моите поздрави и я попитайте дали бих могъл с нещо да й услужа. Прекрасна жена е тя… прекрасна жена.

— Напълно сте прав, генерале — съгласи се въодушевено Макнейтън. — Лейди Сейл не се плаши от нищо. Съпругът й се бие срещу проклетите жилзаи, а тя държи знамето… грижи се за зеленчуковата му градина и не изпада в мрачни настроения. — Той хвърли подигравателен поглед към излизащия лейтенант.

Кит отдаде повторно чест, обърна се на токовете си и излезе с бързи стъпки от задушното помещение, в което вонята на болестта се примесваше с гнилата миризма на самоубийствено заслепление и неизбежна катастрофа.

Той прекоси укрепеното селище, размишлявайки мрачно за ролята, която му бе отредена в тази жалка пиеса. В генералния щаб задачата му беше да представя генерал Елфинстоун пред обществото и да носи известията му на дамите.

— Вие сте забележителен млад мъж — беше му казал генералът, когато го видя за първи път. Вероятно беше сметнал, че един толкова красив младеж трябва да бъде предпазен от общуването с простите войници и е по-добре да бъде използван като куриер и светски секретар. Кит съзнаваше, че безупречният му произход, службата му в елитния драгунски полк и значителното му състояние бяха основните предпоставки за това назначение. Те бяха твърде важни и за лондонското общество, на което бе обърнал гръб след онази глупава рицарска постъпка. Всъщност, жената изобщо не си струваше да се направи заради нея тази жертва… но дори сега, когато вече беше сигурен в глупостта си, той виждаше пред себе си ясносините очи на Люси, златните й къдрици и невинната й зависимост от него, героя, който бе влязъл в живота й, за да промени с един замах нерадостното й бъдеще. Той й дължеше защита и покровителство, макар че не беше нужно да пролива кръв заради нея.

Кристофър Ралстън изруга ядно и прогони безсмислените самообвинения. Цяла поредица от грешки го бяха довели в тази далечна, дива страна и го бяха принудили да води този безсмислен живот, но те си бяха негови грешки. Пък и по света ставаха много по-страшни неща. В съзнанието му отново изникна образът на Анабел-Айша. Ако имаше човек, който да е извлякъл най-доброто от своето положение, това беше само тя. Беше намерила мястото си в една напълно чужда обстановка и си бе създала добър живот. Успехът й беше толкова пълен, че тя изобщо не желаеше да се завърне при своите. Какъв ли живот би водила — в Индия или в Англия, — ако не се беше намесила съдбата…

Не, Айша трябваше да се върне! Отношението й към живота беше оформено от хората, с които живееше след отвличането си. Сега трябваше да опознае и другата страна и да разбере къде е истинското й място. Едно беше ясно: той нямаше да напусне Афганистан без нея.

Тази благородна цел трябваше да даде смисъл на безцелното му съществуване. Щом не можеше да повлияе върху събитията, трябваше да промени поне съдбата на Айша. Кит се отърси от мрачните си мисли и когато наближи бунгалото на лейди Сейл, крачките му бяха леки и енергични.

— О, Кристофър, радвам се да ви видя. Разбрах, че са ви изпратили с важна мисия в планината. — Лейди Сейл, която разчистваше прецъфтелите рози, се изправи гъвкаво и му се усмихна с искрена обич. — Боя се, че ме заварвате изцапана с пръст. — Тя се запъти към него по алеята, бършейки ръце в престилката си. — В градината има страшно много работа. Обещах на мъжа си да се грижа за нея и съм длъжна да сдържа обещанието си. За съжаление покрай неговите зеленчуци почти не ми остава време за лехите с цветя. — Тя посочи прекопаната градина. — Не че очаквам да видя плодовете на труда си. Щом освободят проходите, ще замина за Индия… нищо чудно това да стане още следващата седмица.

— Не говорете така, мадам — усмихна се Кит. — Кабул ще стане много мрачен без вас.

— Открай време сте си ласкател, Кит — отсече строго лейди Сейл. — И като дете бяхте такъв. — Тя поклати глава. — Елате да видите зелето на Робърт. А карфиолът е по-добър от всякога.

Кристофър се подчини, макар и неохотно. Последва я по алеята и учтиво се възхити на лехите с най-разнообразни зеленчуци, на които лорд Сейл посвещаваше цялото си свободно време, през което не се биеше с афганците.

— Значи ще напуснете Кабул преди съпруга си, мадам? — осведоми се той, когато влязоха в къщата.

— Така изглежда. Той е длъжен да потуши последното въстание на жилзаите. Какво мъчение… всички проходи са блокирани и пощата не може да стигне до Кабул. — Тя разклати звънчето в преддверието. — Много нецивилизовано от тяхна страна, не намирате ли?

— Така е — съгласи се кратко Кит.

— Гулам Нааби, донеси чай, моля те — обърна се лейди Сейл към облечения в бяло слуга, който се поклони и изчезна в салона. — Тази вечер давам соаре, Кристофър. Някой трябва да поддържа доброто настроение в обществото. Карти, малко музика… вероятно ще ви се стори твърде скучно — добави тя и вдигна високо извитите си вежди. — Смятам обаче, че няма да ви навреди да прекарате поне една прилична вечер. Това ще представлява дори известно разнообразие. Мисля, че го дължа на майка ви. Обещах на бедната Лети да ви държа под око — заключи тържествено тя и Кит я погледна слисано.

Дните, в които отчаяната му майка можеше да изисква от приятелките си да държат под око немирния й син, бяха безвъзвратно отминали. Споменът го изпълни с тъга. Разказите на цял куп почтени матрони за лудориите му бяха накарали и без това разсеяната му майка да потъне напълно в своя свят, а раздразнителният му баща не спираше да крещи, че не иска никога вече да вижда непрокопсания си син… нищо, че му беше единствен. Всички му втълпяваха, че е най-добре да се оттегли някъде на село, докато скандалните му дела се забравят, а той взе, че замина за Афганистан…

— Натоварен съм да ви предам поздрави от генерал Елфинстоун — проговори учтиво той, сякаш не беше чул последните й думи. — Освен това, ако имате нужда от нещо, Главната квартира е готова да ви услужи.

— Генералът е много внимателен — засмя се лейди Сейл и се обърна към самовара, внесен от слугата. — Малко чай, Кристофър?

Тъй като никъде не се виждаше бутилка бренди, Кит прие с неохота и се приготви да издържи обичайния половин час утринно посещение.

— Нали ще дойдете довечера, Кит? Много бих искала да се позанимаете малко с Мили Драйтън. Тя е едно красиво малко същество, но е много плаха. Драйтънови пристигнаха само преди месец и Мили копнее за малко развлечения.

Кит си припомни нощта с Айша и едва не се изсмя с глас. Разликата между нея и Мили Драйтън беше колкото между земята и небето.

— Знаете ли, смятах да… — започна колебливо той.

— Да прекарате поредната безгрижна вечер с разпуснатите си приятели, знам — прекъсна го строго лейди Сейл. — Това изобщо не ме изненадва. Но се надявам, че все пак ще ми окажете тази малка услуга, момчето ми. Нали съм стара приятелка на майка ви?

Кит кимна и направи опит да се усмихне. Познаваше стария боен кон, откакто беше малко момченце. Никога не беше преставал да се възхищава на тези жена, на властния й характер. Знаеше, че не може да й откаже, затова се опита да се настрои отсега за смъртната скука в компанията на бедната тъпа Мили Драйтън.

Щом успя да се откъсне, той излезе навън и вдъхна дълбоко хладния, свеж въздух на октомврийското утро. Вдигна поглед към ясно очертаващите се на хоризонта планини, които обкръжаваха града и подчертаваха още по-силно колко негостоприемни и заплашителни бяха тези места. Само след няколко седмици върховете щяха да се покрият със сняг, равнините около Кабул щяха да бъдат погребани под белите преспи, а реката щеше да замръзне. Укрепеното британско селище бе извън града и Кит отново осъзна с болка, че той и сънародниците му бяха лишени от най-елементарна защита. С изключение на бараките, църквата, складовете с муниции и манежите на кавалерията, селището представляваше пъстра купчина дървени къщички с малки градинки, без стени или дори дъсчени огради. Каналът и реката ги отделяха от равнината, от планините и от проходите, които водеха към Индия. През реката се минаваше само по един-единствен мост, който много лесно можеше да бъде разрушен.

Самият град бе защитен от величествената крепост Бала Хисар, в която се беше настанил марионетният шах Сойах, пазен от значителен брой британски войници. Без съмнение, щеше да бъде много по-умно всички англичани — войници и цивилни — да бъдат прибрани в крепостта. Кит разбираше, че трябва да се постъпи именно така, макар че това щеше да означава признание за идваща опасност. А никой, или почти никой от сънародниците му не искаха да дадат вид, че местните хора наистина представляват опасност за британското господство. Устните му се свиха презрително, докато крачеше бързо към града с тези мисли в главата. Неспокойството му го поведе към пазара, за да се опита да разгадае настроението на афганистанците.

Там тревогата му само се усили. Макар че разбираше само няколко думи на пачу, не му бе трудно да открие заплахата в погледите, в пошепнатите думи и тихите проклятия. Жени, увити в тъмните си чадри, бързаха от сергия на сергия, ала щом видеха чужденеца в стегната униформа, хукваха да се скрият в страничните улички или мрачните им мъже ги издърпваха под чергилата на колите. Разбира се, на пазара имаше и жени, които не се криеха от него, а с готовност се показваха — срещу съответно заплащане естествено. Кит знаеше къде може да ги срещне и беше го правил достатъчно често в компанията на приятелите си. Ала след онази нощ се чувстваше променен. Още не знаеше каква точно е тази промяна, но разбираше, че възприема света наоколо и самия себе си с нови очи, по-остро и не толкова цинично; сякаш виждаше истината и действителността без булото на досадата и равнодушието.

Рязък вик от другата страна на улицата прекъсна мислите му. Видя сър Александър Бърнс, който му махаше въодушевено. Бърнс беше щабен офицер при Макнейтън. За разлика от повечето британци, той избягваше селището и предпочиташе да живее в Кабул. Сградата на Източноиндийската компания се намираше точно срещу Британската финансова камара. Бърнс твърдеше, че предпочита обществото на афганците пред скучните светски забавления в селището. Кит изпитваше симпатия към възгледите му, макар че се отегчаваше в неговата компания. Слаб и колеблив, Бърнс постоянно се оплакваше от ненормалното си положение да бъде подчинен на един цивилен, който не му възлага никакви задачи и се отнася към него с нескрито презрение. А това в никакъв случай не се отразяваше добре на нормалното функциониране на политическите служби в Кабул.

— Чу ли новината? — Бърнс го улови за лакътя, издърпа го настрана от пазара и понижи глас, макар че минувачите не можеха да ги разберат.

— Съмнявам се — отговори Кит. — Имах изключително неприятен разговор с Макнейтън и Елфинстоун, после прекарах половин час в компанията на лейди Сейл, но никой от домакините не ми съобщи нищо интересно.

— Изстискали са те като лимон, виждам — промърмори съчувствено Бърнс. — Е, не обръщай внимание на стария генерал. Той изобщо не се чува какво говори.

— Сър Уилям обаче се чува много добре — ухили се Кит.

— Може би той знае какво казва, но не знае какво прави — парира сръчно Бърнс. — Сега ще ти разкажа какво е станало.

Стигнаха сградата на компанията, скрита зад високи каменни стени и тежки железни порти. Минаха в мълчание през вътрешния двор и влязоха в стаята на Бърнс, където не можеха да ги чуват нито сепоите, които стояха на пост, нито слугите. Тъй като в ергенското домакинство на Бърнс нямаше самовар, Кит прие с благодарност предложената чаша бренди и отпи с наслада голяма глътка.

— Току-що получихме вест, че Монтет е бил разбит от жилзаите при Тезен — обяви без заобикалки Бърнс.

Кит изсвири през зъби.

— Какво е станало със Сейл?

— Отишъл на помощ на Монтет и видял как войската му бяга позорно от преследващите я жилзаи. — В гласа на Бърнс звучеше злобно задоволство. — Макнейтън му е изпратил заповед да се върне в Кабул.

— Без да е освободил проходите — допълни мрачно Кит.

— Знаеш ли, Макгрегър, политическият офицер на Макнейтън, е изтъргувал споразумение с племената. Твърди, че водачите им са готови да освободят проходите, ако им върнем взетите данъци.

Кит смръщи чело.

— Смяташ ли, че ще спазват това споразумение?

— Макнейтън твърди, че няма къде да ходят — отговори иронично Бърнс. — Според думите на сър Уилям най-после е намерен разумен изход от положението.

Кит си припомни изявлението на Акбар хан, че няма да търпи чуждото иго и няма да прави компромиси с никого. Припомни си и как беше участвал в „бозкаши“. Извика в съзнанието си хладната, прагматична убеденост на Айша. И поклати глава.

Бърнс се изсмя доволно.

— Ти да не си се уплашил, Ралстън?

— Не мога да проумея защо отказът ми да се присъединя към техните налудничави идеи се определя като черногледство — изсъска ядно Кит и тресна чашата си на масата. — Благодаря ти за брендито, Бърнс. — Той стана и изпъна мундира си. — Ще отидеш ли довечера у лейди Сейл?

Бърнс дори не си направи труд да бъде учтив.

— Нима смяташ, че съм способен на подобна безвкусица! — изсмя се той. — Не, имам си други планове. — Очите му се присвиха похотливо. — Ще се присъединиш ли към мен, Ралстън? Открих няколко млади жребчета на пазара… Велики Боже, какви номера знаят само!

— Не мога — усмихна се накриво Кит. — Дадох дума на лейди Сейл, че ще отида.

— Не ти прилича да играеш на придворен — отбеляза изненадано Бърнс. — Да не си станал добродетелен?

Кит се засмя, но смехът му прозвуча празно дори в собствените му уши.

— Би трябвало да ме познаваш по-добре, стари момко.

— Така си е — потвърди Бърнс и придружи госта си до вратата. — Е, ако почтеното общество ти омръзне до смърт, ела тук и се присъедини към компанията ни. Нощта ще бъде дълга, а и ти ми дължиш реванш. Онази вечер ме обра до шушка.

— Двеста гвинеи, доколкото си спомням — засмя се Кит и без да иска, се върна към стария ритъм. — Каква дреболия! Ако сложиш маса за „макао“, ще участвам, иначе не.

— Добре, до довечера!

Кит се върна в селището, недоволен от себе си. Защо беше допуснал това подхлъзване в стария си начин на живот? Но нима имаше смисъл да държи на истината, след като отвсякъде го посрещаха със смях и пренебрежение? Очевидно нищо не зависеше от него и не можеше да повлияе на онези, които взимаха решенията. Това беше болезнено и унизително, но трябваше да го признае. И защо, по дяволите, си беше въобразил, че ще върне Анабел Спенсър при сънародниците й? Той беше глупак, самонадеян и самодоволен глупак! Беше смешен и жалък, също като всички останали. Сериозно ли беше мислил, че ще влезе с щурм в крепостта на Акбар хан и ще отвлече дамата на сърцето си?

„Колко беше верен на любовта си,

как искаше да се бие за нея —

на света нямаше друг рицар като младия Лохинвар.“

Този припев се подиграваше на романтичните му идеали, макар че сър Уолтър Скот надали беше искал песента му да звучи подигравателно. Все пак тя не беше убедителна в тази затворена равнина, заградена от всички страни с непристъпни планини. Кит отвори отново защитния чадър на цинизма и бързо се скри под него. Това състояние му беше добре познато и го успокояваше. Чадърът пред очите го пазеше от болезненото съзнание за собствената незначителност.

— О, лейтенант Ралстън, мисля, че пак загубихте! — Тези думи бяха придружени с пискливо хихикане и Кит стисна здраво зъби, за да не изкрещи. Той се вгледа с невиждащи очи в картите пред себе си. Беше толкова разсеян в играта, че за трети път тази вечер се хващаше на един и същи номер. Разтърси раздразнено глава, но се престори на безгрижен.

— Какъв съм глупак, мис Драйтън. Не разбирам как можах да не го забележа. — Той сложи в купата половин суверен. При лейди Сейл играта на пари се водеше в строго ограничени рамки и при сегашната си разсеяност той можеше само да й бъде благодарен. При залозите, с които беше свикнал, досега щеше да загуби цяло състояние.

— А аз си мислех, че сте най-добрият играч на карти в Кабул, лейтенант — поласка го кокетно Мили Драйтън и примигна с жабешките си очета. — Ако знаете какво говорят за вас…

Кит бутна стола си и се изправи.

— Не мога да си представя как сте останали с това впечатление, мис — изръмжа той, без да си дава труд да крие раздразнението си. — А сега ви моля да ме извините. — Той се поклони на съиграчите си и се направи, че не забелязва учуденото и засегнато изражение на младото момиче. Сега трябваше да намери домакинята и да се измъкне. Разбира се, момичето беше само продукт на възпитанието си, грижливо обучено да се стреми към единствената цел на своя пол: изгодната женитба. Всички що-годе приемливи млади мъже бяха подходящ дивеч. През последните години Кит беше успявал да избяга от този лов и това му доставяше някакво злобно удоволствие, но тази вечер, кой знае по каква причина, нямаше желание за подобни игрички.

— О, Кит, наистина ли искате да ни напуснете? — Лейди Сейл, която седеше като кралица сред достойните си приятелки, вдигна глава от бродерията си. — Надявах се младите да потанцуват. Сигурна съм, че мисис Бентън с удоволствие ще посвири на пианото. — Тя кимна на възрастната полковниша, която побърза да я увери, че е на разположение на младежите. — Това е естествено — прекъсна я величествено лейди Сейл. Нейните предложения бяха закон. — Ще помоля Гулам Нааби да навие килима.

— Бих желал да остана, но ми е невъзможно — излъга Кит, без да му мигне окото. — Боя се, че ме чакат служебни задължения.

— В този нощен час?

— Едва десет е, мадам — възрази меко той. — Трябва да получа заповедите си за утрешния ден.

— Е, добре, щом не можете, вървете си. — Лейди Сейл разбра, че е загубила играта, и му махна с ръка.

Кит се поклони с облекчена въздишка и забърза към вратата. Нощта беше леденостудена, ясното небе беше отрупано със звезди, вледенената земя скърцаше под краката му. Той вървеше бързо през потъналото в мрак селище, нетърпелив да се срещне отново със старите си приятели, да пие бренди и да играе макао.

Бърнс го поздрави многословно. Зачервеното лице, кървясалите очи и тромавият език показваха, че вечерта е напреднала. В задимената библиотека бяха насядали шестима от най-близките приятели на Кит, всички порядъчно пияни, с разкопчани мундири и протегнати към камината крака. Кит бе посрещнат с шумни, одобрителни викове.

— Толкова време не съм те виждал, приятелю — обади се весело капитан Маркъм и помириса пунша в чашата си. — Мислех си, че трябва да се върнеш преди седмица. — Той наля горещ пунш от голямата кана и го подаде на новодошлия.

— Трябваше, вярно… Благодаря ти, Боб. — Кит отпи голяма глътка. — Ох, сега се чувствам по-добре. Готов съм да се обзаложа на каквото искате, че в пунша на лейди Сейл имаше най-много половинка вино.

— Какво търсеше в онази почтена компания? — попита един от офицерите и запали пурата си с една тънка свещ. — Обикновено не обичаш много да разговаряш с тлъстите матрони…

Тази доказана истина бе посрещната с гръмък смях. Кит разкопча мундира си и се отпусна на един диван.

— Лейди Сейл е стара приятелка на майка ми. Просто не можах да й откажа. — Той направи гримаса. — Трябваше да забавлявам малката Мили Драйтън… това безлично същество.

Мъжете кимнаха тържествено в знак на съгласие. Социалните задължения към приятелките на майката не можеха да бъдат избегнати.

— Защо се върна толкова късно от патрула, Кит? Пак ли намери някоя красива афганска кобилка?

Нови залпове смях поздравиха тези неприлични думи; всеки предполагаше, че лейтенантът е имал съвсем други задължения, докато е яздил из непристъпните планини.

Кит затвори очи и отново отпи голяма глътка пунш. Силното питие стопли стомаха му и проникна чак до пръстите на краката. А мъглата в мозъка му беше толкова приятна…

— Не, не съвсем… но ще ви разкажа нещо, приятели, което наистина ще ви се стори невероятно.

Той започна да описва преживяванията си и наистина им разказа всичко, като спести само нощта с Айша. Впечатленията от Акбар хан, играта „бозкаши“ и преди всичко желанието Анабел Спенсър да бъде върната при сънародниците й — всичко това бе обсъдено обстойно, докато внимателният домакин често пълнеше чашите.

— Велики Боже, историята наистина е невероятна — въздъхна Боб Маркъм. — В зенаната на Акбар хан живее англичанка! Сигурен ли си, Кит? Да не си бил пиян?

— Какво говориш! — Презрителният смях на лейтенанта изпълни просторната библиотека. — Демонът на алкохола е прогонен от мюсюлманското гостоприемство. Освен това не биваше да губя контрол над разума си, нали разбираш — обясни той. — Не и в компанията на Акбар хан.

— Да бъда проклет, ако тази работа ми харесва! — провикна се един замаян от пунша лейтенант и се вгледа в чашата си, сякаш търсеше отговор. — Не е редно, не разбирате ли! — Той вдигна глава и огледа другарите си. — Какво бихме могли да предприемем, за да измъкнем момичето?

— И аз бих искал да знам, Дерек — отговори меко Кит. — През цялото време си блъсках главата да измисля нещо умно, но тази крепост се охранява по-строго от кралския дворец. — Той не сметна за нужно да добави, че дамата, за която ставаше дума, отказва твърдо да бъде спасена. И без това опитът му да я опише се бе провалил с гръм и трясък. Тя беше извън света на всички присъстващи в тази стая; тя беше съвсем различна от категорията женственост, с която те бяха свикнали.

— Възможно е Акбар хан да пристигне в Кабул — предположи Александър Бърнс. — Не може да остане вечно в планинската си бърлога. Той чака подходящия момент, за да мине в нападение.

Кит кимна замислено.

— Той не е човек, който доброволно ще чака повече, отколкото сметне за нужно.

— Щом излезе от крепостта си, можем да го нападнем и да му отнемем дамата — предложи въодушевено един млад, неопитен офицер. Струваше му се, че идеята му е страхотна и лесно изпълнима.

Никой не обърна внимание на това предложение. Уилям Тротън беше известен с безумните си идеи, особено в късна вечер. Тъй като не получи отговор, младият офицер отново се обгърна в дълбокомислено мълчание.

— Е — заключи Бърнс, — аз предлагам първо да поиграем малко макао. Имам намерение да си възвърна поне част от загубите.

Това предложение бе прието с готовност и случаят с англичанката, попаднала в лапите на афганистанския бунтовник, беше забравен от всички, с изключение на лейтенант Ралстън, който така и не успя да се съсредоточи в играта.

Шеста глава

Соколът излетя от ръката на Айша, скрита под дебела ръкавица, издигна се в безкрайната синева на небето и скоро се превърна в едва видима черна точка над покритите със сняг планини, облени от пламтящото утринно слънце.

Айша проследи полета му и се опита да не го изпуска от очи. Застанал до нея, заслепеният от слънцето соколар се взираше настойчиво в небето и с трепет чакаше най-младият му ученик да се окаже достоен за дългото и търпеливо обучение.

— Загубих го — промълви най-после Айша. — Ти виждаш ли го, Шир Мохамед?

Соколарят поклати глава.

— Той ще се върне, знам.

— Надявам се. — Акбар хан развърза ремъците, които стягаха крачетата на собствения му ловен сокол и го хвърли във въздуха. — Доста пари платих на Бадар хан за него.

Соколарят се местеше неспокойно на седлото и се питаше дали господарят му няма да поиска възстановяване на загубената сума, все едно по какъв начин. С Акбар хан човек никога не знаеше какво го очаква. Вероятността да не се разтревожи особено от загубата беше равна на вероятността да накаже жестоко виновния. Той хвърли несигурен поглед към забулената фигура до хана. Нефритовозелените очи му изпратиха окуражителен поглед през тънкото було и той се почувства облекчен. Соколът, подарък от Акбар хан, беше неин и ако наистина се загубеше, думата й вероятно щеше да има известна тежест.

— Виж, връща се. — Айша посочи към небето, където мъничката черна точка постепенно започна да добива форма. Тя протегна ръка и се усмихна зарадвано, когато соколът кацна на ръката й и заби нокти в дебелата ръкавица. В устата си птицата стискаше врабче. — Да му позволя ли да задържи плячката, Шир Мохамед?

— Не, не и първия път. Вземи му я. — Соколарят отвори чантата на седлото си, Айша измъкна от човката на птицата почти неразкъсаната плячка и я хвърли в торбата. Тя пошепна нещо на красивия сокол, завърза крачетата му и помилва гордо изправената му шия.

— Не е ли прекрасен, Акбар хан?

— Мъжът кимна и по твърдо очертаната му уста пробяга подобие на усмивка.

— В Кабул няма да имаш много възможности за лов със соколи, Айша. Ще трябва да се задоволиш с пазарите.

Беше типично за Акбар хан да й поднесе тази изненада в най-неочаквания момент.

— Значи ще дойда с теб? — Тя се постара гласът й да звучи равнодушно и продължи да милва птицата.

— Не виждам причина да се лиша от компанията ти — отговори спокойно той. — Не ни заплашва опасност. Ако обаче не изпитваш желание да поживееш в големия град, ще замина без теб. — Той я наблюдаваше внимателно и тя беше благодарна, че дебелото чадри я скриваше добре.

— Не — отговори предпазливо тя. — Представата да променя обстановката не ми е неприятна. Минаха две години, откакто за последен път бях в голям град и имах възможност да поразгледам пазарите.

— Тръгваме утре сутринта. — Акбар хан приключи темата и посвети цялото си внимание на завръщащия се сокол.

Първия ден новообученият сокол имаше право да лети само веднъж, затова Айша го подаде на Шир Мохамед и взе един от другите соколи. Този вид лов беше едно от любимите й занимания и не й оставяше време да се занимава с надигналите се в гърдите й предположения и опасения, ала сърцето й биеше лудо. Тя знаеше отдавна, че Акбар хан ще замине за Кабул, за да подклажда бунта в самото сърце на неприятелския лагер. Знаеше, че британските войски в града са слаби, тъй като бригадата на лорд Сейл отсъстваше. Освен това те вярваха в споразумението, сключено от Макгрегър с бунтовниците. Айша беше наясно, че примирие не е сключено и че компромисите на англичаните развързваха ръцете на въстаниците за нова борба. Ако смятаха, че резултатите са други, британците бяха наистина безумци. Зимата не беше далече и щом дойдеше студът, Акбар хан щеше да нанесе безмилостен удар.

Затворен в Кабул в очакване на този удар, седеше Кристофър Ралстън. Може би тя щеше да го срещне някъде в този град. Дори мисълта за тази възможна среща беше опасна и забранена, но Айша не можеше да отпъди мисълта за нея. Не можеше и да се откаже от надеждата, че ще успее да убеди Акбар хан да бъде по-мек. Той се вслушваше в думите й, макар че тя не си правеше илюзии за влиянието си върху него; той беше непредсказуем, но всеки човек има своите граници.

Слънцето изгря и планинските върхове пламнаха в огън, но топлината на лятото вече я нямаше. Ледените ветрове в клисурата се втурнаха към равнината и Айша потрепери от студ.

— Май е време да се връщаме — рече Акбар хан, който бе забелязал и треперенето й, и вътрешното раздвоение, което се опитваше да скрие от него и дори от себе си. Той не беше сигурен защо иска да я вземе в Кабул, освен ако не искаше да разбере как ще се държи тя в непосредствена близост до онзи феринджи. След нощта с Кристофър Ралстън Айша се бе променила. Промяната не можеше да бъде определена точно, но беше ясно видима. Понякога той се опитваше да я оправдае с довода, че когато жената прекара любовна нощ с друг мъж, не може да няма последствия. Друг път започваше да се пита дали промяната не е по-дълбока, отколкото бе очаквал, и съжаляваше за моментното настроение, което я тласна в ръцете на чужденеца. Промяната в нея не означаваше, че е по-малко внимателна към него или си позволява да е разсеяна, но той съзнаваше, че някъде дълбоко в момичето, възпитано от него в принципите и морала на собствения му народ, е бил скрит таен извор на сила и английско самосъзнание. Сега тя беше жена и се държеше като такава. Това го безпокоеше повече от всичко.

Той завърза сокола на ръката си и обърна коня.

— Да тръгваме, Айша. Шир Мохамед ще дочака сокола ти. — Чистокръвният арабски жребец препусна като вихър.

Айша пришпори кобилката си. Соколарят и слугите щяха да се погрижат за другите соколи, а Акбар хан беше показал повече от ясно, че е престанал да се интересува от лова. Тази внезапна промяна не бе необичайна за него.

Щом се върнаха в крепостта, тя скочи от седлото и зачака ханът да й даде нарежданията си, но той само й кимна и изчезна безмълвно в палата. Смръщила чело, младата жена закрачи към сводестата врата, която водеше към зенаната. Тя не бе сторила нищо, с което да го обиди. Защо беше недоволен от нея?

Все още замислена, тя отметна обшитата с перли завеса към женското отделение. Може би ханът размишляваше за предстоящото пътуване до Кабул и за „шурата“, която беше свикал с другите сердари. Това беше подготвително събрание. Всъщност, повечето бяха такива. Имаше твърде много водачи и дневният ред постоянно се променяше. Да, това беше единственото възможно обяснение. Тя трябваше да помисли за предстоящото пътуване и да събере багажа си. Учудването й беше безкрайно, когато разбра, че жените са събрали всичко в нейно отсъствие.

Сорая пак беше изкривила уста, знак, че нещата в зенаната не вървят според желанието й. Тя не обичаше да пътува, но след като Айша беше избрана да придружи хана, тя трябваше да тръгне с нея в качеството си на слугиня и компаньонка. Решенията на господаря бяха закон, но тя не успяваше да скрие гнева си към хората, които й причиняваха тези излишни ядове.

Айша беше прозряла отдавна маневрите й и посрещна с примирение мръщенето й. В обикновено хладната и тиха зенана днес се усещаше скрито напрежение. Айша се помъчи да успокои развълнуваната Сорая, защото знаеше, че по този начин ще предпази от незаслужени укори и наказания някои от по-младите посестрими.

Тръгнаха рано на следващата сутрин, малка група воини и четири жени. Жените яздеха зад мъжете и никой не им обръщаше внимание. В противоречие с обичаите при такива пътувания Акбар хан обикновено викаше Айша при себе си и другите жени я следваха като сенки, но тази сутрин не я покани и тя се разтревожи. Отново я обзеха съмнения. Не можеше да си представи, че го е разсърдила по някакъв начин. И ако й беше сърдит, защо я взе със себе си в Кабул? Към обед стигнаха една „шайе хана“ и Сорая престана да мърмори под носа си, зарадвана от перспективата да пие горещ чай и да си почине. Тя висеше като чувал с картофи на гърба на мулето и бедното животно жадуваше да отхвърли тежкия си товар, също както тя желаеше да слезе от него.

Мъжете влязоха в ниската сграда, посрещнати с поздрави и поклони от превития надве старец, който се бе появил на прага. Една забулена жена излезе с бързи стъпки и махна на жените да я последват през другата врата. Настани ги в тясно помещение с глинен под, което се намираше в задната страна на къщата, за да не пречат на почивката на мъжете. Даже ако беше яздила редом с Акбар хан, Айша щеше да се подчини на този стар обичай и да почива отделно от мъжете. Тя беше свикнала с това разделение и не се разсърди. В задната стая също имаше самовар, скоро щяха да пият горещ, ароматен чай, а това беше всичко, което имаше значение в момента.

Но днес беше твърде уморена, а усилието да язди редом с бавните мулета и да сдържа живата си кобилка я беше изнервило. Следобедната езда се проточи безкрайно. Много й се искаше да пришпори коня си и да препусне смело към мъжката групичка, но разбираше, че трябва да се сдържа. Дързостта й можеше да му хареса, но можеше и да го вбеси. Примирена, тя сведе глава и дръпна юздите на коня си.

— Айша? Айша! — Заповедническият тон на хана я изтръгна от нерадостните мисли и тя вдигна стреснато глава. Акбар хан беше спрял жребеца си и я викаше. Зарадвана, тя пришпори кобилката си.

— Прости ми. Не те чух.

— Забелязах го — усмихна се меко той. — За миг реших, че си заспала.

— При тази бавна езда може и да заспя. — Тя си позволи да вложи в гласа си полъх от недоволство.

Сините очи не мъжа потъмняха и той поглади мълчаливо брадата си. После изведнъж се засмя.

— Е, добре, щом искаш, ще препускаме с вятъра. — Още преди Айша да е осъзнала смисъла на думите му, вече беше изчезнал зад завоя на тясната планинска пътека, изпълнена с неразгадаеми опасности. Акбар хан беше наистина непредвидим. Както винаги Айша престана да си блъска главата над загадката и препусна с кобилката си, за да го настигне.

Много скоро оставиха групата далече зад себе си. Айша имаше нужда от цялата си сръчност и трябваше да напрегне цялата си воля, за да удържи кобилката по опасните хлъзгави камънаци и в същото време да запази скоростта, наложена от хана. Пътят се виеше по стръмен склон, под който зееше бездънна пропаст. Онемяла от ужас, младата жена притискаше колене към седлото и се стараеше да гледа право пред себе си, докато напразно се питаше какво бе накарало хана да препуска като бесен по тази страшна пътека. Сигурно беше решил да подложи на изпитание смелостта и издръжливостта й и тя беше решена да му докаже, че ще се справи; нямаше да спре нито минута преди него. В миналото често я бе предизвиквал по този начин, може би, за да провери колко голяма е разликата между нея и жените от неговата раса. Афганистанските жени понасяха мълчаливо робството, насилието и непосилния труд, но мълчанието им идваше от пречупената воля, не от смелост. Смелостта беше мъжка добродетел и все пак Акбар хан подлагаше своята малка англичанка на мъжки изпитания. Понякога Айша си мислеше, че това го възбужда. Ако издържеше изпита, както беше ставало винаги досега, обикновено следваше бурна, страстна нощ. Понякога тя се питаше какво ли щеше да се случи, ако се провалеше. Дали щеше да му стане скучно с нея? И ако станеше така, какво бъдеще я чакаше… самотен, празен живот зад завесите на зенаната?

Вятърът я шибаше безмилостно, развяваше дебелото чадри и Айша се предаде на силата му. И последната нерадостна мисъл трябваше да отлети с вятъра. Най-после тя видя как Акбар хан спря далеч пред нея на едно място, където пътят се разширяваше и опасността намаляваше. Спокойно отпуснат на седлото, той я изчака да се приближи. Айша не намали темпото нито за миг и когато застана пред него, едва дишаше.

Сивата кобилка поемаше тежко дъх и от ноздрите й излизаха бели кълба дим. Въпреки студа, хълбоците й бяха окъпани от пот. Айша посрещна смело погледа на господаря си и зелените очи зад тънкото було блеснаха тържествуващо. Той кимна бавно и ъглите на устата му се опънаха в едва забележима усмивка. Ала не каза нито дума и двамата останаха един до друг в мълчание, докато другите ездачи ги настигнаха и кобилката на Айша възстанови силите си.

В едно планинско село, чиито измазани с глина колиби бяха накацали по стръмния склон, пазени от самотна стражева кула, малката група отседна за през нощта. Селският старейшина, или „аксакаят“, както му викаха, излезе да ги поздрави и сведе почтената си стара глава пред могъщия хан. Той лично отведе знатните пътници в хижата си, която се състоеше само от една стая и в която огънят от овчи тор разпръскваше оскъдна топлина. Селският молла също влезе през ниската врата и Айша затвори очи, защото знаеше от опит, че следват дълги и предълги поздравления. Нямаше да им дадат вечеря преди свършването на ритуала, а тя умираше от глад. Единствената й утеха беше, че мъжете също нямаше да получат вечеря. С малко повече късмет Акбар хан щеше да ускори нещата.

Търпението беше една от първите добродетели, които Айша беше усвоила в новия си дом. Застинала в пълната си неподвижност, която беше направила дълбоко впечатление на Кит, тя чакаше да свършат безкрайните поздрави и вдъхваше дълбоко отвратителната миризма на огъня. Мъжете взеха по щипка емфие и всеки го сложи под езика си. Свещеникът не спираше да говори и думите му приспиваха. Най-после той свърши и Айша едва не въздъхна от облекчение. Същото важеше и за другите жени. Най-после можеха да се нахранят.

Както можеше да се очаква, в това бедно село не можеха да им предложат кой знае какво и Айша знаеше много добре, че минаването на група толкова знатни ездачи ще остави голяма дупка в оскъдните запаси на планинците. Всички селяни поднесоха дарове: „талкам“, сладкиш от сушени черници и орехи; кръгли, плоски пшеничени хлебчета, които се топяха в каймака на млякото; парчета сушено месо от антилопа и сол, грижливо изстъргана от някой скален блок. За пиене имаше само „дуг“. Айша не обичаше особено това сварено и разредено с вода мляко и копнееше за силен, ароматен чай. Жизнеността й се възвърна, когато Акбар хан предложи на домакина си торбичка чай, подсилен с червен пипер. Дали щяха да предложат от този лукс и на жените? Тя чакаше и съзнанието, че може би ще се лиши от това малко удоволствие, тровеше душата й.

Жестът на хана предизвика всеобщо вълнение. Внесоха самовара с голяма тържественост, запалиха го и приготвиха уханния чан. Напълниха всички чаши и купи, които се намериха в къщата, и ги раздадоха на мъжете. Айша усети как очите й се пълнят със сълзи. Беше смешно да се чувства ограбена заради една чаша чай, но денят беше дълъг и труден, а опасното препускане с Акбар хан беше изцедило силите й.

Акбар хан хвърли поглед към женската групичка. Айша бе свалила чадрито, но от деликатност пред чуждите мъже незабуленото й лице беше обърнато към стената. Въпреки това той усети разочарованието и мъката й. Понякога се изненадваше, че реагира с такава сила на чувствата й, дори когато се отнасяха до една такава дреболия като чаша чай. Той каза няколко думи на аксакая и старецът побърза да напълни отново чашата на хана, след което лично я отнесе на Айша.

— Много благодаря — прошепна облекчено тя и вдигна глава само за миг, за да срещне очите на хана.

— Знам колко го обичаш — проговори тихо той. — А след днешната езда имаш нужда да възстановиш силите си. — Той огледа препълненото, задимено помещение и на устните му заигра усмивка. — Тази нощ ще трябва да се откажем от другите радости, малка Айша, но почакай да стигнем в Кабул…

Айша сведе глава в знак на съгласие и вдъхна дълбоко упойващия аромат на чая.

— Не проумявам какво може да се е случило с генерал Сейл — мърмореше Елфинстоун и пръстите му нервно подръпваха одеялото на коленете му. — Получи заповед да се върне незабавно в Кабул, както и да осигури безопасен транспорт за ранените.

Беше последната седмица на октомври.

— Смятам, че генералът няма доверие в жилзаите, сър. — Кит вдигна очи от картата, над която се беше навел, и се опита да говори спокойно, за да не раздразни още повече нервния си началник. — Вероятно няма да избере прохода Първан Дурах, за да избегне възможна засада. Ако поеме по пътя южно от този проход, ще му трябва повече време, за да стигне в долината Югдулук, откъдето може да ни изпрати вест.

— Защо да не им вярва? — обади се ядосано сър Уилям. — Сега те са наши съюзници. Примирието е сключено. Проходите са свободни.

Кит въздъхна, но не направи опит да възрази на кралския пълномощник. Знаеше, че е безполезно, само щеше да си развали още повече настроението. И без това го цепеше глава.

— Мога ли да си позволя едно предложение, генерале? Не мислите ли, че е разумно да приберем всички запаси от храни в укрепеното селище? — Този въпрос го занимаваше от доста дни насам. Складът с припаси се намираше в един форт, разположен в равнината пред селището. Хранителните продукти се докарваха с каруци според нуждите, фортът разполагаше с голям гарнизон, но по правата линия между британското селище и склада за храни се намираше афганистанско укрепление, което представляваше реална опасност за заселниците.

— О, нали вече взехме всички предпазни мерки — възпротиви се веднага Елфинстоун. — Изкопахме ров около крепостта, нали, сър Уилям? Изсипахме и няколко коли пръст.

По вашия насип може да се изкатери и най-тромавата крава, каза си горчиво Кит.

— Равнината е заобиколена с афганистански укрепления, сър. Защо не се опитаме да ги разрушим, след като нямаме власт над тях?

— Превишавате правата си, лейтенант — намеси се хладно сър Уилям. — Вземането на решения не е задача на един адютант.

— Моля за извинение, сър Уилям. — Кит се чудеше докога ще издържи. Само той ли съзнаваше, че се надига неотвратима катастрофа? И то причинена от самите англичани! Защитните съоръжения на крепостта бяха достойни за презрение; афганистанските укрепления непрестанно се множаха и идваха все по-близо. При това Елфинстоун разполагаше с четири добре въоръжени и обучени пехотни полка, две артилерийски батареи, три дружини пионери и един кавалерийски полк. И в Бала Хисар бяха разположени немалък брой войници и оръдия, макар и на подчинение на шах Сойах. Ако се обединяха, тези сили можеха да нападнат афганистанските укрепления, да ги завземат и с това да подсигурят защитата на крепостта. Ала никой от командващите не желаеше да предприеме каквото и да било; никой не искаше да признае, че заплахата бавно придобива форма.

— Ще отида да изпратя тези депеши на бригадир Шелтън — проговори равнодушно Кит, сякаш никога не беше предлагал нещо на началника си. — След това ще предам указанията ви на капитан Джонсън във финансовата служба. — Той събра документите, изпъна мундира си, намести токата на колана си, отдаде чест и излезе от кабинета. Изпрати куриер при Шелтън, който беше разположил бригадата си на лагер в хълмовете на Сеах Сунг на около миля и половина от крепостта, после излезе от Главната квартира, яхна коня си и препусна към Кабул.

Капитан Джонсън от финансовата служба го посрещна мрачно.

— Макнейтън знае, че касите са празни — изръмжа той, докато четеше заповедта да изплати на шах Сойах още сто хиляди рупии. — Нали трябваше да изпратим обратно данъците на племенните вождове. Положението никак не е розово. Откъде да намеря такава голяма сума?

Кит поклати глава.

— Сър Уилям не ме удостоява с доверието си, капитане. Аз съм само адютант, който предава посланията на вишестоящите.

Джонсън го изгледа остро.

— Дали в тези думи звучи гняв срещу високо ценения пълномощник на Короната, Ралстън?

— Разбира се, че не, сър. Не е моя работа да критикувам — поклони се Кит.

— Дрън-дрън! — изръмжа раздразнено другият. — Всички знаем, че този мъж е един сляп глупак. Вижда само онова, което иска да види. Не знам какво става сега в града, но само като изляза на улицата и ме побиват тръпки. Какво ще кажете за една чашка, лейтенант?

Кит прие поканата с благодарност. Обикновено първото бренди за деня неутрализираше неприятните последствия от предишната вечер, а главоболието му се усилваше с всяка изминала минута. Половин час по-късно и след като дадоха воля на недоволството си от началника и се подкрепиха с по още едно бренди, двамата се сбогуваха в най-добро разбирателство. Кит излезе на улицата с повишено самочувствие.

Той остави коня си във финансовата служба и тръгна пеша по тесните улички. Джонсън имаше право. Даже въздухът в града трепереше от тревога. Той беше свикнал с враждебността на афганистанците, но днешното им настроение беше друго. В очите, които срещаха неговите, блестеше дръзко безсрамие, в начина, по който мъжете отстъпваха настрана, за да му направят място, беше скрито предизвикателство. Тези хора сякаш се бояха да не се заразят от близостта на феринджи!

Кит влезе в шумния, препълнен със стоки и хора пазар и усети, че едната му ръка несъзнателно стиска сабята на колана, а другата е хванала пистолета в джоба на мундира. Около него купувачи и продавачи се пазаряха и викаха, разменяха си последните новини, но с приближаването му всеки шум заглъхваше и тъмните очи на местните хора го поглеждаха пронизващо.

Изведнъж Кит реши, че не издържа повече на пазара. Обърна се рязко към изхода… и в този момент я видя. Кръвта замръзна в жилите му, дъхът му спря. Коприненото бяло чадри блестеше сред морето от тъмни, саморъчно ушити дрехи. Но той щеше да я познае и без него, дори ако беше облечена като всички останали. Всичко беше в начина, по който движеше главата си, в стойката й. Тя тъкмо беше разгърнала един топ плат, а търговецът стоеше отстрана и чакаше търпеливо. Айша се обърна, каза нещо на една от придружителките си, жената пристъпи напред и заговори сърдито с раболепния мъж. Последва бърза размяна на думи, но без участието на Айша. Спътничките й трябваше да сключат сделката, без тя да се намесва.

Кит искаше тя да го види. Това трябваше да стане — сега, веднага. Желанието му да срещне погледа на нефритовозелените очи през тънкото було беше непобедимо. Без да обръща внимание на заплашителното мърморене и враждебните погледи, той си запробива път през навалицата. Заобиколи сергията и застана точно срещу нея.

Айша се вслушваше внимателно в пазарлъците на Сорая, макар че обичаят изискваше от нея да остане напълно неподвижна. Очите й бродеха безцелно по околните лица. Изведнъж по гърба й пролази студена тръпка. Тя отметна глава назад и срещна втренчения, парещ от желание поглед на Кристофър Ралстън.

Обля я студена пот и кашмирената одежда залепна за гърба й. Трябваше да положи огромни усилия, за да се овладее и да остане неподвижна. Изпитваше отчаяно желание да хукне към него и да се сгуши в прегръдката му. Главата й се раздвижи безкрайно бавно… покана ли беше това или отказ? Тя се опита да отклони погледа си, но не успя. Очите й попиваха всяка подробност от вида му, проникваха дълбоко в душата му, сякаш искаха да го погълнат целия.

Най-после тя чу, че Сорая й говори нещо. Придружителката й не биваше да забележи състоянието й. Тя щеше да открие веднага английския войник, който стоеше като закован на няколко метра от тях, и непременно щеше да усети напрежението между двамата. То беше толкова силно, че се усещаше физически, а въздухът помежду им вибрираше като опъната струна. Акбар хан не биваше да узнае за тази… дали можеше да се нарече среща? Не, в никакъв случай, той трябваше да си остане с убеждението, че Кристофър Ралстън й е чужд и безразличен, че нощта, прекарана с него, е потънала в мъглата на спомените. Ако заподозреше истината, тя щеше да загуби доверието му, а това не биваше да става. То щеше да направи живота й непоносим.

Айша откъсна поглед от магнетичните сиви очи.

— Спазари ли се най-после, Сорая?

— Той настоява да получи сто рупии — измърмори сърдито жената, ядосана, че не е успяла да наложи желаната от нея цена.

— Платът наистина струва толкова — усмихна се Айша и поглади меката материя, опитвайки се да скрие треперенето си. — Не съм очаквала да го взема за по-малко. Ще си направя чудна пола. А ако се подплати с агнешка вълна, ще става дори за зимата.

Тя говореше на пачу и Кит разбра само две-три думи, но осъзна, че тя го е прогонила от живота си, както беше направила след края на бозкаши. Ала в мига, когато погледите им се срещнаха, той усети силата на желанието й и не се разсърди. Тръгна с леки стъпки към изхода на пазара, направи завой, скри се в една тъмна уличка и зачака Айша и спътничките й да вземат плата и да си тръгнат. Последва ги, като се оглеждаше внимателно и се държеше на солидно разстояние.

Къщата се намираше сред редица подобни постройки в центъра на града. Тук живееха все богати хора, разбира се, според афганистанските представи, ала въоръжените постове пред входната врата засилиха тревогата му. Двамата мъже бяха препасали ятагани, носеха дълги афганистански мускети, ризници и шлемове, същите, каквито бе видял в крепостта на Акбар хан. Беше напълно изключено да пропуснат непознат човек.

Кит застана в сянката на един вход от другата страна на улицата и изчака жените да бъдат пропуснати през вратата. После разгледа внимателно фасадата на къщата. Горният етаж беше с многобройни прозорци и чардаци. Дали си въобразяваше или наистина бе видял бяло петно зад един от прозорците? Взря се напрегнато и скоро пред очите му затанцуваха черни точки. Ако наистина беше видял Айша, значи тя обитаваше една от стаите вляво от централния вход. Но какво можеше да му помогне това? Там имаше чардак. Може би щеше да успее да се изтегли по колоните, да строши прозореца и да влезе… Но как щеше да я измъкне от бърлогата на звяра, без да й навреди? Освен това жените я следваха като сенки. Дали поне спеше сама? Можеше да се промъкне в стаята и посред нощ и да я отвлече… Не, стига с тези смешни мисли! Все едно че я отвлича насред пазара.

Загубил надежда, той заобиколи къщата, за да огледа и задната й страна. Озова се пред високи каменни стени, които ограждаха градината. Задният вход също се охраняваше от двама въоръжени мъже. Невъзможно беше да се прекачи през тези гладки стени, без да го забележат.

Кит се обърна и тръгна обратно към финансовата служба. Въпреки че срещата, която бе очаквал с такова нетърпение, не даде никакъв видим резултат, той се чувстваше зареден с енергия и изпълнен с нова решителност. Все някак щеше да преодолее безбройните трудности и да отиде при нея. Тя беше тук, в Кабул, това бе най-важното. И го погледна със същия копнеж, с какъвто я гледаше и той?

— Имам основания да смятам, че Акбар хан е пристигнал в Кабул — заговори направо той, влизайки при капитан Джонсън.

Мъжът подсвирна тихо през зъби.

— Това обяснява много неща. Но я се опитайте да се явите с тази вест при Макнейтън. Той е твърдо убеден, че ханът се крие някъде из Хиндокуш.

— Акбар хан е тук — повтори твърдо Кит.

— Вярвам ви, защото вече сте се срещали с него и го познавате. — Джонсън изгледа любопитно по-младия си приятел. — Чух за интересните ви преживелици. Началниците сигурно не са ви приели много любезно след завръщането ви.

— Прав сте — съгласи се сухо Кит. Знаеше, че Джонсън не е осведомен за европейската наложница на Акбар хан. Приятелите му никога нямаше да разнесат тази новина из града. — Всички предупреждения се отхвърлят като черногледство. Все пак смятам, че е по-добре да осведомя генерала и сър Уилям за пристигането на Акбар хан.

— Желая ви късмет. — Джонсън го изпроводи до обора, където го чакаше оседланият кон. Кит се метна на седлото, огледа заплашителните върхове и надвисналото над тях сиво небе и пое дълбоко дъх. — Ако сме още тук в началото на зимата, няма да се измъкнем живи, помнете ми думата. Лешоядите ще оглозгат костите ни.

— А аз нямах представа, че се каним да се изтеглим — промърмори предизвикателно Кит. — Нима шах Сойах вече няма нужда от защитата на британските байонети, за да си осигури престола?

Смехът на Джонсън отекна горчиво в студения ден.

— Щом се оттеглим, шахът ще бъде осъден на смърт и вие го знаете много добре. Цялата страна, с изключение на този град се е надигнала срещу феринджи. Нот се опитва отчаяно да задържи Кандахар, а Сейл ще си пробива път с ожесточени боеве, за да може да стигне дотук. Заклещили са ни от всички страни. Касата е почти празна, с провизиите въпросът не стои по-добре, а шансовете да получим подкрепление от Пешавар или Квета са почти равни на нула. Ще трябва да се оттеглим… и е по-добре да го направим рано, отколкото късно. Идете и им кажете, че Акбар хан е в Кабул. — Той поклати мрачно глава. — Вече отправих към небето всички молитви, които знам, Ралстън, но не мисля, че съм черноглед.

— Радвам се, че намерих във ваше лице съмишленик в песимизма — отбеляза с горчива ирония Кит и обърна коня си към изхода. Двамата се сбогуваха приятелски и лейтенант Ралстън препусна обратно към укрепеното английско селище, за да изнесе пред началниците си неприятните факти.

Айша се уви по-плътно в обточения с кожи шал. Беше застанала в дъното на обширното преддверие, съвсем близо до помещението, където беше свикана „шурата“. Газените лампи хвърляха разкривени сенки по измазаните стени. Стараеше се да пази пълна неподвижност, но усещаше как кръвта пулсира в тялото й. Каменният под под нозете й беше леденостуден. Полуотвореният прозорец зад нея пропускаше острия зимен вятър и развяваше завесата пред стаята за съвещания. От време на време до ушите й долиташе гневен вик, чуваше се скърцане на стол, ала Акбар хан се намесваше заповеднически и гневният оратор замлъкваше.

Всеки път, когато заговореше Акбар хан, Айша потръпваше от ужас. В привидно спокойния, дипломатичен глас се таеше заплаха. Той се опитваше да обедини тази вечно разделена група. Не го казваше открито, но тя го усещаше във всяка дума, във всяка пауза. Как да имаме доверие на феринджи? Те дават обещания, но войската им е в бойна готовност. Вярно е, затварянето на проходите ги направи много по-слаби. Вярно е, че не са взели и най-елементарните предпазни мерки срещу възможно нападение. Както по всичко личи, те презират афганистанците толкова много, че изобщо не им хрумва да подготвят защитата си.

Гневно съскане посрещна тази невинна наглед забележка и отново се надигнаха възбудени гласове. Този път Акбар хан не направи опит да ги успокои.

Айша се промъкна на пръсти към вратата. Краката й бяха вледенени, но това не беше нищо в сравнение с мъртвешкия студ в душата й. Най-после бе разбрала какво цели Акбар хан… и как ще го постигне. Трябваше да направи магия, за да го спре.

Беше тринадесети октомври.

— Не е възможно Сейл да е загубил повече от сто и двадесет души! — провикна се възмутено сър Уилям, най-после изваден от хладната си надменност. — Югдулук се намира само на три мили от Гундамук!

— Три мили по планинска пътека, която се вие между опасни стръмнини — поправи го лейтенант Ралстън с обичайната си прецизност. — В депешата си генералът съобщава, че ариергардът му постоянно е бил нападан от жилзаите и че са били затворени в един проход.

— Мога да чета, благодаря, лейтенант — отговори ледено пълномощникът на Короната. — За мен поведението на Сейл е израз на шокиращо лоша стратегия. Защо средната част на армията му не е изчакала да се съедини с ариергарда и всички заедно да пресекат прохода? Защо не е пазил фланговете си? Обяснете ми това, ако обичате. Той е длъжен да защитава войниците си.

— Не можем да бъдем сигурни какво точно е станало — намеси се генерал Елфинстоун. — Много е трудно да се оцени една ситуация, когато не присъстваш лично, Макнейтън.

— Ясно е едно: генерал Сейл се намира в Гундамук и чака вашите заповеди — отвърна делово Кит. — Каква депеша да му пратя?

— Какво друго, освен да се върне незабавно в Кабул!

— На вашите заповеди, генерале. — Кит отдаде чест и побърза да излезе. С всяко ново поражение и с всяка нова глупост на началниците му цялата работа започваше да му изглежда като фарс. Страшният край се бе превърнал в нещо като виц. Черен хумор… надали имаше по-черен… но без него малкото разумни хора в тази къща на слепци щяха да загубят ума си.

Подофицерът, натоварен да извърши опасното пътуване през завзетата от афганистанците територия до Гундамук, където се намираше генерал Сейл, прие заповедта равнодушно.

— Съветвам ви да си набавите афганистански дрехи — препоръча му настойчиво Кит. — Не само за вас, а и за хората ви. Така ще минете незабелязани.

Съветът бе приет със стоическа усмивка. Младият мъж козирува и се оттегли, за да събере хората си. Кит се върна в къщичката си и под неодобрителния поглед на ординареца си Харли облече афганистански дрехи, намаза лицето си с боя за ботуши, уви се в дебело палто от овча кожа и потегли с коня си към града.

Беше си набавил лесно жакета, тюрбана и шалварите, които беше напъхал в прашните ботуши. Това беше подходяща носия за един ислямски град и в нея той се чувстваше безкрайно облекчен. Европейците се бяха изпокрили по къщите си, а и улиците бяха необичайно пусти; малкото хора се събираха на групички по ъглите или във входовете. Страхливо очакване висеше във въздуха и Кит отново усети добре познатите студени тръпки по гърба си.

След като остави своя кон при Бърнс, той продължи пеш към къщата на Акбар хан, както беше правил през всичките седем дни след съдбоносната среща с Айша на пазара. Скри се във входа на отсрещната къща и се взря напрегнато в осветените прозорци. Толкова дни бяха минали, а все още не беше намерил решението.

Нищо друго нямаше значение за него. Трябваше да изпълни задачата, която сам си бе поставил. Тя го занимаваше през цялото време. Беше обсъдил проблема надълго и нашироко с приятелите си, но въодушевлението и съобразителността им сякаш намаляваха с бързо изпразващата се бутилка бренди. Не ги обвиняваше в нищо. Те не знаеха коя е Айша-Анабел, не подозираха, че той се е побъркал по нея. Колкото повече се стесняваше кръгът около затворените в Кабул британци, толкова повече нарастваше решителността му да освободи Анабел Спенсър. Това беше главното съдържание на живота му.

Беше следобедът на първи ноември.

Айша стоеше до прозореца и наблюдаваше безмълвно неподвижната фигура в афганистанско облекло, скрита в отсрещния вход. Какво ли смяташе да постигне с това непрестанно наблюдение? Това беше въпросът, който я измъчваше всеки път, щом го видеше да идва. Страстно желаеше той да си отиде, да я остави на досегашния й живот, да й позволи да се върне към състоянието на вътрешен мир и спокойствие, с което беше свикнала. Защо размъти ясните води на съществованието й? Но още повече я мъчеше страхът, че го заплашва опасност.

— Не бива да позволим нито един човек да стигне от укрепеното селище до града — проникна в съзнанието й гласът на Акбар хан, който минаваше по коридора. — Първата ни задача е да ги затворим в крепостта.

— Но Бърнс се намира в посолството, а и във финансовата служба има доста хора — възрази дълбок мъжки глас. Това беше Бадар хан и Айша разбра, че двамата са се запътили към стаята за съвещания. Пак щеше да има „шура“. Тя пристъпи безшумно към завесата на вратата.

— Щом ги принудим да останат в града, те ще бъдат отрязани от сънародниците си в крепостта — обясни Акбар хан. — Ще разколебаем самодоволството на тези неверни кучета, като им покажем силата си и ограничим подвижността им.

— Може би трябва да направим и повече от това — проговори бавно Бадар хан.

— Какво имаш предвид?

— Да излезем срещу тях с войска.

— Да ги нападнем?

— Хората са неспокойни — напомни му настойчиво другият.

Айша се разтрепери като лист. Знаеше, че недоволството на кабулските граждани се подклажда от Акбар хан и останалите сердари. Ако яростта на тълпата се излееше върху беззащитните англичани, щеше да се разрази невиждано клане и никой нямаше да успее да го удържи.

— Мисля, че е най-добре народът сам да вземе решението — отзова се небрежно Акбар хан. — Влез в стаята, Бадар хан, аз ще дойда след малко.

Айша едва успя да се отдалечи от завесата. Акбар хан влезе и я изгледа остро.

— Подслушваше ли ни?

— Бях толкова близо, че чух, без да искам — прошепна тя и се изчерви.

Мъжът поглади замислено брадата си.

— Мисля, че понякога нарочно заставаш в положение, което ти позволява да чуваш разговорите ни.

— Защо подкрепяш този бунт? — попита отчаяно тя. През цялото време мислеше за мъжа под прозореца. — Каква полза ще имаш от него?

— Кой ти каза, че го подкрепям? — попита равнодушно той. — Какво прави народът, си е негова работа.

— Знаеш, че това не е истина! — Тя се хвърли към него, но застина насред движението. — Знаеш, че можеш да го предотвратиш, стига да поискаш. Вероятно ти доставя удоволствие да си играеш с хората по този начин. Стоиш си и гледаш как другите убиват вместо теб!

— Не преувеличавай, Айша — предупреди я меко ханът. — Феринджи трябва да опознаят природата на афганистанците и начина им да си отмъщават за нанесените обиди. Те трябва да се научат да се боят от нас.

Така я бяха научили — да се бои от чужденците, да се бои и от Акбар хан. Той се отнасяше добре с нея, никога не я заплашваше, не проявяваше грубост, само в началото беше наказвал дребните й детски провинения. Ала съзнанието за абсолютната му власт я измъчваше достатъчно. Тя докосна чело с грациозен жест на подчинение.

— Дойдох да те помоля да не напускаш къщата — проговори спокойно той, сякаш предишният им разговор не се беше състоял. — Докато се уверя, че не се очакват безредици, не желая да излизаш на улицата.

— Както желаеш. — Лицето й не издаваше нищо.

Мъжът излезе, без да каже нито дума повече, и Айша се втурна към прозореца. Наблюдателят беше изчезнал. При падането на нощта зимните бури се понасяха с дива сила през опустелите улици и забравените врати се затваряха с глух, злокобен трясък.

Седма глава

— Проклети, безсрамни диваци! — бушуваше Бърнс по-късно тази вечер. — Какво, по дяволите, си въобразяват? Забраняват ни да се движим между града и крепостта! — Той се взря мрачно в пратеника, който току-що се беше върнал от Главната квартира, без да е предал съобщението на Макнейтън, тъй като враждебно настроената тълпа не го бе пропуснала да мине.

Сепоят не му отговори, преценявайки съвсем правилно, че гневните въпроси не са отправени към него. Ала ругатните продължиха да се сипят върху неговата глава, докато Уилям Бродфут, секретарят на Бърнс, не се покашля предупредително.

— Вината не е на този човек, сър Александър. Нима е могъл да се справи съвсем сам с цялата тълпа?

Сър Александър поклати отвратено глава и направи знак на сепоя да се оттегли. Младият мъж се подчини с облекчение.

— Не вярвам, че ще стане нещо лошо — проговори много по-овладяно той. — Тълпата се вълнува, това е всичко. До сутринта ще се успокоят. Ако не, Елфинстоун трябва да им изпрати една бригада, за да им стане ясно кой дава заповедите тук.

— Как ще го направи, след като не можем да му изпратим доклад за случилото се? — попита по-младият брат на Бърнс и обърна гръб на прозореца, до който беше застанал.

— О, не се тревожи, Чарли — успокои го Бърнс. — Щом се здрачи, някой ще успее да се промъкне, затова не е необходимо… — Той млъкна слисано, защото откъм антрето долетяха възбудени гласове. — Триста дяволи! Това е Кит Ралстън! — Той се втурна към вратата на библиотеката и я отвори с трясък. — Кит, какво правиш тук, за Бога? Мислех, че си напуснал града още преди няколко часа!

Кит влезе забързано и свали ръкавиците от премръзналите си ръце.

— Велики Боже, какъв студ! Знаеш ли, реших да се поразходя малко из пазарите, за да открия нещо интересно. В това облекло мога да се движа необезпокоявано. — И той посочи с многозначителен жест афганистанската си носия.

— Наистина приличаш на местен човек — усмихна се криво Бърнс. — Липсва ти само брадата. Разбра ли, че онези безсрамни копелета не ни позволяват да излезем от града и да отидем в крепостта?

Кит кимна сериозно и свали тежкото, подплатено с козя кожа палто.

— Става страшно, Бърнс. Навън ври и кипи и котелът ще избухне всеки момент.

— Я не говори глупости! Няколко роти от нашите ще ги разгонят като пилци!

— Послушай ме и заповядай да удвоят стражите — посъветва го настойчиво Кит. — Както тук, така и във финансовата служба. О, не, благодаря. — Той отказа предложената му от Бродфут пура. — Едно бренди ще ми се отрази по-добре. Направо се вледених.

Донесоха му веднага питието и за миг в стаята се възцари тишина. Кит се разхождаше неспокойно напред-назад, риташе с ботуши цепениците в камината, взираше се замислено в чашата си. Всичките му мисли бяха при Айша. Можеше да се закълне, че днес следобед я бе видял на прозореца… и тя го бе видяла. Но в стаята й бе влязъл някой друг. Той видя как другият се разхожда покрай прозореца и скоро позна набитата, силна фигура на Акбар хан. Какво ли обсъждаха двамата? Трескавите размишления го подлудиха. Напразно се стараеше да ги прогони и да съсредоточи цялото си внимание върху разговора с Бърнс.

— Дали онези в Главната квартира знаят, че са ни затворили в града? — попита мрачно Уилям Бродфут.

Кит вдигна рамене.

— Трудно е да се каже. Положението се влошава толкова бързо, че се съмнявам да са узнали. До настъпването на нощта всичко беше нормално, разбира се, доколкото е възможно в място като това.

— Мислиш ли, че би могъл да се промъкнеш, Ралстън? Нали си преоблечен? — попита с надежда Бродфут.

— Вероятно, особено ако махна седлото на коня си. Британското седло се познава от няколко мили. — Той отиде до прозореца, отметна тежката завеса и се взря в непрогледния мрак. — Нека изчакаме какво ще стане утре. Може би Александър е прав и положението ще се успокои. Сенките на нощта окуражават самохвалковците, но при първата дневна светлина куражът им ще се изпари.

— За всичко е виновен онзи проклетник Акбар хан, готов съм да се обзаложа! — изрева Бърнс. — Ако ми падне в ръчичките, ще се погрижа да го обесят като предател и бунтовник!

Кит го изгледа и скептично вдигна вежди.

— Ако нямате нищо против, бих искал да поспя. Ако при изгрев-слънце положението не се е успокоило, ще се опитам да се промъкна към крепостта.

— Да, да, разбира се, приятелю. Ще повикам Абдул да ти приготви една от стаите за гости. — Бърнс се запъти към вратата. — Добре е да почистиш лицето си — ухили се той, — все едно с какво си се нацапал. Не е много подходящо за един британски кавалерийски офицер, не мислиш ли? — Той поглади собствения си добре поддържан мустак. — Наистина приличаш на афганистанец.

— Утре сутринта ще се радваш, че съм тук и ще се опитам да си пробия път към крепостта — изсмя се горчиво Кит. — Известни обстоятелства изискват жертви, Бърнс. Доброто е, че аз нямам нищо против да се принеса в жертва.

Той последва слугата на Бърнс към първия етаж. Настаниха го в голяма, удобна стая в предната част на къщата. Той отклони всички предложения за вечеря и освежителни напитки, отказа дори горещата вода, свали само ботушите си и се просна напълно облечен на леглото. Смяташе да се наспи хубаво и да излезе още с първите слънчеви лъчи.

Утрото на втори ноември беше едва настъпило, когато Кит се събуди с предчувствие за надигаща се опасност. Той лежеше сам в затъмненото помещение и напрягаше всичките си сетива, за да разбере какво го е събудило така внезапно. Отначало не откри нищо особено. Надигна се, отиде до прозореца и дръпна завесата. Тънка сива ивица на хоризонта, забулено в облаци небе. Зазоряваше се. Кит отвори внимателно прозореца и се наведе навън, вдъхвайки дълбоко студения ноемврийски въздух. Изведнъж го чу. От другата страна на каменните стени долиташе шум: тътрещи се крака, енергични, бързи стъпки, заплашително мърморещи гласове… сякаш буря блъскаше морските вълни в пясъка и камъните.

Кит обу набързо ботушите си, провери пистолета си и се втурна към долния етаж. В антрето се сблъска с Бродфут и двамата братя Бърнс. Сър Александър изглеждаше спокоен, беше облечен безупречно, сякаш се готвеше да приеме парада на войниците. Бродфут и Чарли обаче бяха раздърпани и имаха вид на току-що станали от леглото.

— Май сме изправени пред малко въстание — отбеляза сър Александър и изпъна мундира си. — Ще се кача на горния етаж и ще си поговоря с тях от балкона… за да ги изпратя по къщите им.

— Удвои ли стражите? — попита Кит и тръгна към барикадираната входна врата. — Елате да отворите! — изкрещя той на уплашените слуги.

— Сметнах, че е безсмислено, приятелю — отговори спокойно Бърнс. — Не мога да си представя какво би могла да постигне тази сган.

— Нападението над резиденцията би дало силен импулс на въстаниците, а и би им спечелило добри изходни позиции — обясни кратко Кит, уви се в палтото си и излезе в двора. Вече беше по-светло, но мрачните сенки, които загръщаха цветята и дръвчетата в двора, не бяха изчезнали. Той хукна към високата, подпряна с дебели греди порта, където бяха застанали въоръжените стражи. През решетката се виждаше постоянно нарастваща тълпа. Хората се притискаха към вратата, но като видяха мъжа с тюрбан и козе палто, който очевидно не беше феринджи, се успокоиха.

Кит не каза нищо, защото съзнаваше, че щом си отвори устата, ще се издаде. Отдавна знаеше, че е сторил добре, като се е предрешил като местен човек. Огледа внимателно тълпата и се върна в къщата.

— Отивам да уведомя Макнейтън.

— Нека първо поговоря с тях. Не искам да се оплаквам безпричинно. — Бърнс се изкачи горе с отмерена крачка и излезе на верандата, откъдето можеше да вижда целия двор и улицата пред къщата. При появата на представителния феринджи, облечен с тъмен фрак, кожени гамаши и кожена шапка, избухна оглушителен шум. Мъжете размахваха юмруци и тояги, в утринната светлина проблеснаха ятагани и ножове.

При вида на гнева, който изпълваше побеснялата тълпа, Кит потрепери от студ. И последните остатъци от сдържаност бяха изчезнали, а омразата и жаждата за отмъщение пламтяха безпрепятствено. Дивият, горд народ не можеше да търпи чуждото иго и се беше надигнал, за да го отхвърли и да отмъсти за нанесения му позор.

Бърнс надигна глас, за да заглуши множеството. За момент се възцари тишина и всички се вслушаха в думите му, изненадани от добрия му пачу. Кит почти повярва, че този надарен лингвист ще успее да умири тълпата, но скоро надеждата му угасна. Обръщението на политическия офицер изразяваше благосклонността на баща, който изпитва болка и гняв от неподчинението на детето си.

Полетя камък и разби един от предните прозорци. Звукът на строшеното стъкло накара множеството да се хвърли срещу портата с диви крясъци и обиди. Един мъж скочи на стената и най-близкият пост изпразни мускета си в същия миг, в който бе съборен върху ревящата тълпа. Болезнените му викове отекнаха пронизително над страшната сцена.

Бърнс отстъпи бързо назад и затвори с трясък балконската врата. Преди да се обърне към трите мълчаливи фигури в стаята, барикадира грижливо входа. Изразът на лицето му бе изгубил част от обичайната си самоувереност, а грижливо поддържаният мустак представляваше жалка гледка.

— По-добре е да се въоръжим — произнесе дрезгаво той. — Смяташ ли, че ще успееш да се промъкнеш до крепостта, Кит? Необходимо ни е подкрепление.

— Ще се опитам. Дано не са се струпали и пред задната врата. — Без да чака отговор, Кит се втурна навън, слезе по стълбата и изтича до задната врата на къщата. — Не забравяй да залостиш след мен — нареди той на поста, макар да знаеше много добре, че след като излезе, ще бъде предоставен изцяло на себе си.

Вратата се затвори и тежката греда падна с глух трясък в гнездото си. Крясъците на тълпата се усилиха. Сепоите започнаха да стрелят от стената. От прозорците на къщата също се стреляше. Вероятно англичаните бяха организирали отбраната си. Денят настъпваше. Той прекоси бързешком двора. Трябваше да положи големи усилия, за да отвори вратата на обора с премръзналите си пръсти. Конят му го поздрави с уплашено цвилене. Другите коне тропаха неспокойно в боксовете си, ноздрите им бяха разширени, очите святкаха диво. Кит дръпна седлото и юздата от куката на стената, оседла бързешком верния си жребец и го възседна. Животното се втурна навън веднага щом усети тежестта на ездача си и двамата излязоха под ярката утринна светлина.

Задната врата не се охраняваше, а улицата пред нея беше пуста. Кит изрева на сепоите да повикат подкрепление и да затворят здраво вратата зад гърба му. В същия момент ревящото множество се подаде иззад ъгъла на улицата, решено да нахлуе в резиденцията от задния вход. Кит не можеше да им се противопостави, нямаше и с какво да помогне на сепоите. Неговата задача беше да предупреди англичаните в крепостта. Той обърна коня си и препусна като бесен в противоположна посока.

Струваше му се, че целият град се е стекъл на улицата пред резиденцията. Всички останали улици бяха пусти. Вратите на къщите зееха отворени. Копитата на коня му тропаха оглушително по паважа и разпръскваха кал и слама. Много скоро Кит зави по улицата, на която беше къщата на Акбар хан.

Той не разбра кога беше взел това решение, вероятно по пътя. Всъщност тази улица беше доста далеч от истинската му цел, градската порта. Оказа се, че и вратата на Акбар хан е широко отворена и никой не я охранява. Кит престана да мисли. Сега беше време да се действа.

Той скочи от коня си и влезе безшумно в тъмното преддверие с каменен под. Къщата изглеждаше съвсем празна, изоставена от всичките си обитатели. Кит изкачи стълбите към първия етаж, стараейки се да стъпва безшумно, но без да се поколебае нито за миг. Краката му сами намираха пътя. Щом стигна горе, непогрешимият му инстинкт го насочи наляво. Точно където беше очаквал, намери скритата зад дебела завеса врата, отвори я и решително влезе в стаята.

Айша вдигна глава да види кой влиза и замръзна насред движението. Косата й беше пусната свободно и загръщаше раменете й като златна мантия. Булото го нямаше, тя носеше само кремаво жакетче от тънка вълна и шалвари от същия плат. Очевидно току-що беше станала от сън. Като го видя, лицето й побледня като на смъртник.

— Велики Боже! Ти си полудял! — заекна тя. — Изчезвай веднага оттук, бързо!

— Няма да тръгна без теб — прекъсна я решително той. — Къщата е празна.

— Какви ги говориш! — изсъска ядно тя. — Жените са тук, всички до една. Само преди минута се събудих. Сорая може да влезе в стаята всеки миг и…

— Тогава ще побързаме — проговори все така спокойно Кит и направи крачка към нея. — Постовете пред вратата са изчезнали… сигурно са отишли да погледат сеир пред резиденцията.

— Акбар хан ще заповяда да ги разпънат на кръст — прошепна задавено тя. Нефритовите очи бяха пълни с ужас. Участта, която очакваше Кит Ралстън, ако го завареха тук, беше много по-страшна. — Моля те, Кит, напусни къщата!

Кит скръсти ръце на гърдите си и я погледна втренчено.

— Ще си тръгна само с теб. Изборът е твой.

Айша нямаше представа какво се върши в града, ала подозираше, че предстои нещо решаващо и страшно. Не й бяха казали нищо, но ревът на тълпата я събуди… той и необичайната тишина в къщата. И изведнъж, изникнал сякаш от нищото, в стаята й се появи Кит Ралстън. Как беше влязъл? Откъде идваше? Тя нямаше представа, но в момента това нямаше никакво значение. Важно беше само, че в неговите очи блестеше същият фанатизъм като в очите на афганистанските бунтовници. Тя беше виждала този див блясък много пъти след страшната случка в прохода Кибер и знаеше, че няма сили да се пребори с него. Нямаше смисъл да апелира към разума му, в момента той не беше в състояние да разсъждава разумно. Той беше заложил живота си и я принуждаваше да тръгне с него, защото в противен случай тя щеше да стои и да гледа как изтръгват крайниците от тялото му и как го мъчат до смърт. Изби я студена пот, кожата й настръхна от ужас. Тя нямаше да преживее гледката, никога…

Без да мисли повече, Айша се втурна към вратата. Само ако успееше да го изведе на улицата, а после да се върне в къщата и да заключи вратата! Навън той беше на сигурно място, както се беше сетил да се преоблече в афганистански дрехи. Тя изтича надолу по стълбата, треперейки при мисълта, че стражите могат да се върнат всеки миг… да повикат Акбар хан… Ако я видеха да тича като луда, без чадри, следвана от някакъв феринджи, стражите щяха да изпълнят дълга си без угризения на съвестта. Съдбата й беше подпечатана — както и тази на Кит.

— Имаш ли палто? — Кит вървеше по петите й и й говореше, сякаш лудостта беше напълно нормално състояние, всекидневие, сякаш не проумяваше какво рискуваха. — Ще замръзнеш без палто.

Айша не му отговори. Тя щеше да излезе за миг на улицата и веднага да се върне. Не й трябваше палто.

На една кука до вратата висеше тежко палто, обточено с кожи. Кит го грабна и я последва на пустата улица. Конят го чакаше до вратата, макар че надушваше опасност. Ноздрите му вдишваха уплашено студения въздух, копитата му риеха неспокойно в пръстта.

Изведнъж Айша се обърна и се втурна като безумна обратно към вратата. Кит реагира светкавично, улови ръката й и я дръпна към себе си. Стигна се до кратка, безмълвна борба, тъй като и двамата съзнаваха, че един-единствен вик ще доведе до катастрофа. Кит имаше само една цел. От колко време вече се измъчваше с нерешимия проблем на отвличането й — а сега беше намерил решението и я държеше в обятията си, насред улицата, свободен и несмущаван от нищо. Играта на думи, която Айша му беше обяснила онази сутрин при бозкаши, изникна в съзнанието му и само след миг отлетя някъде надалеч. Айша беше тук, при него. Конят му го чакаше. Противниците бяха далече. Фактът, че плячката се противеше, нямаше никакво значение. Този проблем щеше да се реши по-късно. В момента важаха единствено собствените му правила.

Той уви ръка около кръста й, вдигна я и я хвърли върху голия гръб на коня. Айша се стресна от тази неочаквана грубост и за миг престана да се противи. Този миг му беше достатъчен, за да се метне зад нея на гърба на коня. Кит хвърли тежкото палто върху крехката й фигурка, без да си даде труд да я сложи да седне, покри я от главата до краката, приведе се напред и я затисна здраво с едната си ръка и с тежестта на тялото си. Конят препусна като бесен.

Следващата улица беше пълна с хора. Носеха се диви крясъци, чуваше се тропот на крака. Видът на лудо препускащия кон, язден от тъмнокож ездач с безумно святкащи очи и огромен тюрбан, беше напълно подходящ за настроението на тълпата. Вързопът пред ездача остана незабелязан, но Кит знаеше, че ако някой от мъжете наоколо заподозре нещо, и двамата са обречени. Айша не издаваше нито звук. Малко по-нататък обаче започна отново да се съпротивлява и се опита да отхвърли тежестта на тялото му от гърба си.

Мирисът на дим, гъст и хапещ, изпълни въздуха. Пламъците идваха откъм резиденцията. Без да обръща внимание на тълпата, Кит препускаше право към градската порта. Беше излязъл от резиденцията преди по-малко от двадесет минути, но за това кратко време тълпата беше успяла да я завземе. Изпълнен със страшно предчувствие, той обърна рязко коня си и препусна към улицата пред резиденцията.

Гледката, която изникна пред очите му, идваше направо от ада. Оборите зад къщата бяха подпалени и пожарът напредваше безмилостно, а големите порти на главния вход бяха широко отворени, за да осигурят безпрепятствен достъп на тълпата. Телата на сепоите лежаха по двора, обезобразени до неузнаваемост. Входната врата се трошеше под ударите на огромна греда и само след миг тълпата щеше да нахлуе в резиденцията. Кит чу шум от градината зад сградата, при който кръвта замръзна в жилите му и сърцето му спря да бие. Триумфалният рев на тълпата издаваше недвусмислено, че има заловени важни личности. Кит се изправи на седлото и ръката му, която стискаше кръста на Айша, за миг разхлаби хватката си. Без да се бави нито миг, тя започна да се бори срещу него.

— Стой мирно, по дяволите! — изсъска злобно той. Тя нямаше право да се съпротивлява срещу неудобната си поза, нямаше право да види насилието и ужаса, предизвикани от хората, на които толкова много държеше и при които искаше да остане. Кит я плесна здраво по дупето и отново се загледа в пламтящия хаос.

Тълпата обикаляше градината в триумфално шествие и всички надаваха оглушителни викове. Като видя какво носеха първите мъже, Кит едва не повърна. Той пришпори коня си и препусна като бесен, за да избяга от страшната сцена. Ала дълбоко в себе си знаеше, че ще запомни завинаги как отрязаната глава на Александър Бърнс се люлееше на върха на един байонет.

По някое време Айша престана да се противи. Беше толкова изтощена, че от очите й закапаха сълзи. Ребрата й скърцаха при всяко движение, тежкото палто й пречеше да диша. Гневът й беше нараснал дотолкова, че бе изличил всички други чувства. Физическите мъчения не бяха нищо в сравнение с този див гняв. Тя се досещаше накъде са се запътили и когато Кит намали темпото, за да премине през портата на крепостта, изобщо не се изненада от заповедите му, произнесени на английски.

Портата се отвори и конят препусна право към бунгалото на Кит, зад което имаше и обор. Полуоблечени мъже и жени бяха наизлезли от къщите си и се взираха с ужасени лица към града, откъдето долитаха страшните шумове на бунта и насилието. Пламъците на горящата резиденция огряваха сивото небе. Някои от офицерите познаха Кит в диво препускащия ездач в афганистанско облекло и се развикаха подире му. Той не им отговори, докато не стигна пред бунгалото си. Спря рязко коня и скочи на земята.

Харли изскочи навън.

— Божичко, сър, вие сте спасен! Какво става в града?

— Почакай малко — отговори кратко Кит и посегна да свали Айша, но тя се справи и без неговата помощ. Събрала последните си сили, тя се нахвърли върху него като тигрица, която защитава малките си… не, като зеленоок рис, помисли си уморено той, доколкото изобщо беше в състояние да мисли. Върху него се изсипваше поток от проклятия на персийски и пачу. Очевидно английският не беше достатъчно изразителен в тази изключителна ситуация.

Харли стоеше като статуя пред входната врата, взрян изумено в невероятното същество. След малко от отсрещната страна на улицата се чу вик и Боб Маркъм се втурна зарадвано към приятеля си.

— От града ли идваш, Кит? Старецът те търси от сутринта. Той… — Изведнъж Боб Маркъм млъкна слисано. Най-после бе осъзнал каква странна сцена се разиграва пред очите му. — Всемогъщи Боже! — извика изумено той. — Намерил си я!

Айша се обърна като фурия. Думите на непознатия бяха проникнали през стената на гнева й. Изведнъж тя вдигна ръка и зашлеви на Кит такава плесница, че ушите му забучаха.

— Значи си говорил за мен с други мъже, Ралстън-хузор? Зная ги аз вашите офицерски хвалби!

Кит дойде на себе си. Бузата му пареше от удара, обидите й бучаха в ушите му, мозъкът му не бе успял да преработи картините на преживяния ужас. Без да каже дума, той вдигна палтото, хвърли го върху нея, уви я като вързоп и я понесе към бунгалото, за да я предпази от любопитните очи.

Боб и Харли го последваха с разширени от смайване очи.

— Анабел, аз отивам в Главната квартира — проговори делово Кит, бутна я в спалнята си и грижливо затвори вратата пред любопитните зрители. — Когато се върна, ще говорим за всичко… Надявам се да измислим нещо разумно. — Той смъкна тюрбана и зарови пръсти в косата си.

— Тръгвам си сега, веднага! — отговори с достойнство тя. Гласът й прозвуча много по-овладяно от преди. — Направи ми място да мина.

След всичко, което беше изтърпял, докато я доведе тук, тя си позволяваше да очаква, че той ще я пропусне безпрепятствено! Кит се изсмя недоверчиво.

— Не ставай смешна, Анабел. Знаеш ли какво ми струваше, докато успея да те върна при сънародниците ти? Всичко ще свърши добре, обещавам.

Този човек беше напълно луд! Айша го изгледа безпомощно, сякаш едва сега бе забелязала, че си има работа с луд.

Използвайки момента на слисаното й мълчание, той се запъти бързо към вратата.

— Харли ще се погрижи за теб. Ще ти донесе всичко, от което се нуждаеш. Трябва да докладвам на генерала и веднага ще се върна.

Той излезе от стаята и се облегна изтощено на вратата, без да обръща внимание на Боб и Харли.

— Никога не сте виждали такава касапница — проговори уморено той и разтърка очи, за да прогони мъчителните картини. — Афганистанците убиха Александър и Чарли Бърнс, после и Бродфут; резиденцията е в пламъци. Не знам какво е станало с Джонсън. Целият град е въоръжен и кипи от ярост. Трябва веднага да изпратим войски.

Боб посочи безмълвно затворената врата към спалнята и вдигна въпросително вежди. След малко проговори внимателно:

— Дамата съвсем не ми се стори щастлива. Какво ще правиш с нея?

— Ще я задържа тук — отговори уверено Кит. — Харли, ти ще се погрижиш за мис Спенсър. Вероятно ще приеме с благодарност чаша чай и нещо за ядене. Господи, не разбирате ли, че сега нямам време за нея? Трябва да вървя в Главната квартира — прибави той, увереността в гласа му изчезна и отстъпи място на бездънно отчаяние. — Ще останеш ли тук, Боб, за да я следиш?

— Искаш да кажеш, че трябва да се погрижа дамата да не избяга? — попита направо приятелят му. — Велики Боже, Кит, не смяташ ли, че искаш твърде много?

— Много ти благодаря. — Приемайки казаното за съгласие, Кит изскочи навън, метна се на коня си и препусна към Главната квартира.

Останала сама в спалнята, Айша се зае да изследва обстановката. Прозорците бяха с решетки. Мярка на предпазливост, предположи тя, повече заради натрапниците, отколкото заради живеещите тук, но в момента изпълняваше и двете цели. Отвън долитаха мъжки гласове. Тя натисна бравата и се смая, когато вратата се отвори.

Открехна вратата и се озова срещу две загрижени лица.

— Желаете ли да ви донеса нещо за закуска, мис? — осмели се да попита Харли. — Може би една чаша хубав чай?

— Не — отвърна ледено тя. — Можете да се махнете от пътя ми. Трябва да изляза.

— За съжаление това е невъзможно, мадам — намеси се Боб и се покашля притеснено. — Обещахме на Кит, нали разбирате. Той ще се върне скоро и ще изясни всичко. Почакайте го, моля ви.

Айша тропна гневно с обутото в лека пантофка краче.

— Няма да чакам нито миг, негодници такива! Махнете се от пътя ми, веднага! — Тя направи опит да се промъкне между двамата, но Боб Маркъм се оказа непробиваема стена, макар че не преставаше да се извинява.

Айша нямаше сили да се справи с двама недодялани мъже едновременно. Тя ги засипа с поток персийски проклятия, върна се обратно в стаята си и тресна вратата под носа им с такава сила, че пантите изскърцаха жално.

— Смятате ли, че чаша хубав чай ще я успокои, сър? — попита плахо Харли.

— Дамата не е от тези, които се успокояват лесно — отговори замислено Боб. — Струва ми се твърде необуздана за чай. — Той вдигна безпомощно рамене. — Все пак опитай. Иди да го приготвиш, Харли. Аз ще внимавам да не излезе.

След десет минути ординарецът се върна с табла, на която беше подредил чаша ароматен чай и препечени филийки с масло.

— Реших, че дамата е гладна, сър. Няколко филийки с масло могат да направят чудеса.

Боб го погледна със съмнение, но въпреки това му отвори вратата към спалнята.

— Ако незабавно не ме оставите сама, ще се съблека и ще изляза пред вас чисто гола! — изфуча разярено „дамата“.

Харли едва не изпусна таблата.

— Аз… аз… исках само да ви донеса закуска, мис — заекна той и конвулсивно стисна подноса с две ръце.

Вместо да отговори, дамата посегна към жакетчето си и го разкопча. Двамата мъже извикаха уплашено и побързаха да се оттеглят.

— Велики Боже — измърмори Боб и изтри с длан челото си.

— Какви ги е забъркал лейтенантът, сър? — Харли остави таблата на масата в дневната. — Знам, той обича да се шегува, понякога прекалява, но никога не е вършил такива неща. Дали пък не е загубил разума си?

Боб съзнаваше, че приятелят му наистина се бе вманиачил от желанието да освободи тайнствената англичанка от зенаната на Акбар хан. По-рано смяташе, че манията му се дължи на голямото количество бренди, на недоволството му от живота в Кабул и на скуката. Едва сега проумя напълно, че работата е сериозна. Кит бе действал, без изобщо да помисли за последствията от постъпката си или за бъдещето на отвлечената от него жена. Той дори не бе намекнал пред приятелите си, че тази жена ще се противи срещу спасението си, ако то бъде осъществено.

Потънал в мрачни мисли, той си наля чаша чай от каната и задъвка една препечена филийка.

— О, струва ми се, че не е чак толкова важно — промърмори Макнейтън, втренчил поглед в чашата си с кафе. — Шепа от онези бунтовници са проявили нахалство, нищо повече.

— Сър Уилям, те нападнаха резиденцията и избиха всички намиращи се там англичани, без да броим сепоите! — извика възбудено Кит, чиито нерви бяха опънати до скъсване. — Резиденцията и финансовата служба бяха опожарени. Ако желаете да задушите въстанието в зародиш, трябва да изпратите войска да разпръсне бунтовниците.

— Разбира се, жалко е, че загубихме Бърнс и резиденцията — отбеляза с треперещ глас Елфинстоун. — Боя се, че трябва да предприемем нещо, сър Уилям.

Кит се запита отчаяно какво да прави сега. Бе описал сцените в града колкото се може по-картинно, а тези двамата седяха и го слушаха с безизразни лица. Първо заявиха, че не му вярват, после намериха, че описанието му е безобразно преувеличено.

Сър Уилям отиде до прозореца и издаде глава навън. Откъм града долиташе приглушен шум, във въздуха висяха дебели кълба дим.

— Предлагам да наредим на Шелтън да придвижи войските си от височините Сеах Сунг към Бала Хисар — изрече тежко той. — Оттам ще може по-лесно да възстанови реда в града. Достатъчно е бунтовниците да видят бригадата му, за да се обърнат в бягство. Ще успеем да напъхаме тези плъхове обратно в дупките им, повярвайте ми.

Най-после! Кит се втурна навън, за да изпрати заповедта на Шелтън; ала когато се върна в кабинета на генерала с надеждата да бъде освободен, за да може да се преоблече, разколебаният Елфинстоун му заповяда да изпрати още един куриер, който обявяваше първата заповед за невалидна.

— Реших, че е по-добре да изчакаме — обясни генералът. — Аз съм на мнение, че положението ще се успокои от само себе си.

— Акбар хан е в града — възрази Кит. — Той няма да позволи нещата да се успокоят, сър.

— Не са ли ви учили да се подчинявате на заповедите, лейтенант? — намеси се ледено Макнейтън.

Кит отдаде чест и излезе да изпрати втората депеша. Реши, че от този миг нататък ще играе ролята на послушен адютант и ще се подчинява с готовност на всяка заповед, все едно колко безсмислена е тя, че няма да предприеме нито един опит да уравновеси лудостта със здрав човешки разум. Това щеше да успокои нервите му и да го освободи от много задължения, за да посвети времето си на нетърпящия отлагане проблем с Анабел.

Осма глава

Мина цял час, докато Кит получи позволение да се върне в бунгалото си, за да може ординарецът му да се погрижи за него. През този час трябваше отново да изпрати заповед на Шелтън да потегли към Бала Хисар, макар че още докато излизаше от стаята, Елфинстоун се уплаши и започна да мърмори, че заповедта е прибързана. Не би ли било по-добре да спрат напредването на Шелтън и да му наредят да изчака окончателното им решение?

Кит направо избяга от кабинета и предостави на заместилия го адютант да се бори с колебливия и нерешителен генерал. Влезе забързано в бунгалото си и завари Харли и Боб да седят пред спалнята с мрачни лица.

Щом Кит влезе, Боб скочи на крака и на лицето му се изписа безкрайно облекчение.

— Защо ме посрещаш така? Да не се е случило нещо? — попита загрижено Кит и устреми поглед към затворената врата. — Анабел е добре, нали?

— Доколкото мога да съдя, да — отговори Боб и изпъна мундира си. — Не ни позволява да влизаме в спалнята.

— Приготвих на дамата хубава закуска, но когато й я поднесох, тя ми заяви да я оставя на мира — обясни смутено Харли. На мършавите му бузи бяха избили трескави червени петна. — Заплаши ме, че ще се съблече пред мен чисто гола, не ви лъжа, сър! Нали разбирате, не можех да…

— Да, да, разбирам те напълно — прекъсна го бързо Кит, потискайки с мъка напиращия смях. Застана до масата, наля си чаша бренди и я погълна на един дъх.

Боб го наблюдаваше със загрижеността на добър приятел.

— Знаеш ли какво правиш, скъпи мой?

Кит поклати глава и изтри устата си с ръкав.

— Ни най-малко. Знам само, че няма да й позволя да си отиде… не и още веднъж.

Боб се почеса замислено по брадата.

— Как си представяше бъдещето й?

Кит се изсмя безрадостно.

— Ще ти прозвучи смешно, знам, но смятах да измоля от лейди Сейл да я вземе под своя защита… Да я представя като осиротяло, отвлечено от диваците момиче от добро семейство, което е преживяло страшни неща и е щастливо да се върне при сънародниците си. Бях сигурен, че старата ламя ще приеме с въодушевление отредената й роля.

— Сигурен съм, че би го направила, ако подопечната й имаше по-кротък нрав — отбеляза с усмивка Боб. — Но ако дамата продължава да се държи както досега, идеята ти ще се окаже безсмислена.

— Знам. — Кит се подкрепи с още едно бренди. — Най-добре да отида при нея и да й изясня как стоят нещата.

— Прав си, това е най-доброто — съгласи се Боб. — А аз съм на служба. Какво ще предприеме Елфинстоун, за да потуши въстанието?

— Не ми говори за него! — изръмжа Кит и спря на вратата. — Той изобщо не знае какво да прави. Даваше заповеди, после се отричаше от тях, след малко даваше същата заповед. И Макнейтън не е по-добър от него, макар че крие нерешителността си. Ако Айша е права, а аз започвам да мисля, че е, никой от нас няма да излезе жив от Афганистан.

— Айша ли?

— Мислех, че вече съм го споменал: в зенаната на Акбар хан бяха дали на Анабел името Айша — обясни с крива усмивка Кит. — Кълна се в живота си, Боб, че в момента не знам пред Айша ли ще застана или пред Анабел.

— Говори с нея като с Айша — посъветва го приятелят му. — Дама с името Анабел Спенсър не би заплашила да се съблече гола пред двама чужди мъже. Въпреки че — добави усмихнато тон, — не съм сигурен, че и обитателките на зенаната имат подобен навик.

— Нашата гостенка очевидно не се вмества в обичайните норми. — Кит си припомни първата им среща и със спомена дойде прозрението. Той щеше да се държи също като нея и да постъпва като нея, докато тя проявеше готовност да погледне на случилото се разумно и трезво, без да се поддава на чувствата си. Щом започнеше да говори с него, той щеше да се опита да й обясни.

— Тази вечер съм свободен от служба. Дръж ме в течение на събитията, чуваш ли, Боб?

— Разбира се. Желая ти късмет и се надявам пожеланието ми да се сбъдне.

Трябваше му много повече от късмет. Кит изчака приятелят му да излезе и заключи грижливо входната врата. После закрачи бавно към спалнята си. Как да убеди тази твърдоглавка, че е спасена, а не отвлечена?

При шума на отварящата се врата Айша проговори високо и ясно:

— Ако се осмелиш да направиш само крачка навътре, ще се съблека гола.

Кит затвори вратата и отговори сериозно:

— Тази перспектива пробужда в душата ми неизмерима радост, Анабел.

— А, ти ли си… — Тя стана от леглото и се запъти към него. — Помислих, че пак е някой от приятелите ти. Не е ли време да сложим край на това безумие?

— Кое наричаш безумие? — Кит отиде при нея и с усмивка й протегна ръце. — Казах ти, че няма да те пусна да си отидеш.

— С какво право се намесваш в живота ми? Казах ти, че не искам да имам нищо общо с теб и твоя народ! Няма да живея според вашите закони, няма да се подчинявам на ненормалните ви правила. Колко пъти трябва да ти го повтарям?

— Анабел…

— Това не е моето име!

Кит пое дълбоко дъх и улови ръката й.

— Айша, изслушай ме!

Младата жена застина на мястото си. Ръката й висеше безсилно в неговата. Нослето й се смръщи, за момент очите й се затвориха. Отдавна не беше усещала този остър дъх на алкохол и той я върна в детството. Миризмата на бренди я пренесе в друг свят… когато баща й я вдигаше на ръце или се навеждаше над детското й легло, за да я целуне за лека нощ.

— Татко казваше, че мъж, който пие предобед, не заслужава доверие — проговори с отсъстващ вид тя и издърпа ръката си.

Кит усети, че се изчервява, и се почувства ужасно неловко.

— Имах нужда от нещо силно… След всичко, което преживях от сутринта, мисля, че имам право… Велики Боже!

Айша вдигна рамене.

— Не знам какво си преживял. Знам само, че афганистанците няма да излязат срещу теб със замъглени от алкохола мозъци.

— Откога си станала такава пуританка? — попита раздразнено той и усети, че губи почва под краката си. Айша го бе принудила да води битка за второстепенни неща.

— Ти очевидно си забравил откъде идвам, Ралстън-хузор — подразни го тя, доволна от спечеления рунд. — Аз живея според правилата на исляма и съм напълно съгласна с тях.

— Не говори с мен по този начин!

— Ще говоря, както си искам, Кристофър Ралстън! Не се подчинявам нито на заповедите, нито на капризите ти.

— Ти сама призна, че се подчиняваш на мъжките заповеди и капризи — изсъска вбесено той. — Нали това изискват правилата на исляма?

Айша усети как в гърдите й отново се надига онзи луд гняв, който бе поддържал духа й бодър, докато Кит препускаше с нея през целия град. Никога не бе преживявала такава болка, такова унижение. Тя вдигна ръка и го зашлеви с все сила; а когато той се олюля, замахна още веднъж. Когато ръката й се вдигна за трети път, той сграбчи китката й и я стисна до болка. Битката беше загубена; и двамата бяха попаднали под властта на примитивна, елементарна злоба и страст, пробили си път през лустрото на строгото възпитание.

— Не! Престани, Айша. Ако ме удариш още веднъж, ще ти отговоря със същото, кълна се в живота си! — В заканата му имаше нещо страшно и окончателно. Пръстите му стискаха китката й в желязна хватка. Двамата стояха дълго така, дишайки тежко, всеки напрегнал цялата си воля. Изведнъж той усети как пулсът й се забави, усети и постепенното отпускане на ръката й. Айша беше възвърнала самообладанието си.

— Това не би ме изненадало ни най-малко, Кристофър Ралстън — проговори тя с ледено спокойствие, подходящо за вкаменената й физиономия. — Не мога да очаквам, че притежаваш така необходимите за всеки джентълмен качества, каквито са рицарските добродетели. Насилието и отвличането някак не се връзват с тях, нали?

— Насилие? — Думата прозвуча толкова шокиращо, че Кит забрави моментния си триумф.

— А как би нарекъл начина, по който ме принуди да напусна дома си и му довлече тук? — Нефритовозелените очи бяха пълни с презрение.

Кит не можа да отрече.

— Ти просто не ми остави друг избор — изръмжа той. — За нищо на света не бих те наранил, Анабел, но наистина нямах друг изход. Ти не пожела да тръгнеш доброволно.

— Да приема ли, че ти, който уж презираш законите на исляма, си се възползвал от тях и държиш да определиш къде ще живея и какво ще правя? — попита уморено тя. — Нека свършим с тази детинщина, Кристофър. Искам да се върна в Кабул. Сигурно са забелязали, че ме няма, но ще излъжа, че съм излязла в града да видя какво става и съм се загубила в тълпата, затова се връщам толкова късно. — Още докато говореше, тя осъзна, че едва ли някой в къщата на Акбар хан ще повярва в обясненията й. Ханът знаеше колко е голяма властта му над нея, знаеше, че тя се съобразява с волята му, и нямаше да й повярва, че е престъпила изричната му заповед.

Кит поклати глава.

— Ти никога не би излязла от къщата без було, Айша. Как ще обясниш този факт?

Младата жена вдигна рамене и заговори напосоки, макар да знаеше, че е безсмислено.

— Ще им кажа, че някой ме е бутнал и съм го загубила.

Акбар хан щеше да изтръгне истината от устата й, тя знаеше това. Нищо не можеше да се скрие от него, а щом узнаеше какво е станало, ханът щеше да се разгневи на Кристофър Ралстън и да го накаже с цялата строгост, предвидена в Корана.

— Защо ми причини това? — попита тихо тя и раменете й увиснаха. Дали се признаваше за победена? — Казах ти, че не искам да участвам в това безумие. Мястото ми не е тук, аз не съм част от твоя свят.

— Ще намериш отново мястото си, уверявам те! — извика убедено той. — Аз ще ти помагам. Ще те науча да се чувстваш тук като у дома си.

— Какво високомерие! — изсъска ядно тя и му обърна гръб. — Ти не си в състояние да ме научиш на нищо, феринджи. Нали видя какво става в Кабул. Да не мислиш, че това е всичко? Това беше само началото на края! Скоро вашият свят ще загине.

Лицето на Кит изразяваше непоколебима решителност.

— Ти си англичанка, Анабел Спенсър. Това е единственото, което има значение за мен. Едва когато се примириш с този факт, ще продължим да обсъждаме положението. — Той отиде с големи крачки до вратата и повика Харли.

Момъкът се появи на минутата.

— Да, сър? — Позата му изразяваше почтителност, но погледът му беше устремен към стройната фигура с разпуснати медноцветни коси и искрящи от гняв очи.

— Желая да се окъпя — отговори Кит. — Трябва да измия мръсотията от лицето си. Освен това съм гладен и не бих имал нищо против една хубава закуска. Ти ще закусиш ли с мен, Анабел? — попита с подчертана учтивост той.

— Няма да ям солта ти, Ралстън-хузор! — извика презрително тя.

Кит вдигна рамене.

— Както желаеш. Напълни ми ваната, Харли.

— Веднага, сър. — Харли довлече тежката метална вана и я постави пред камината. Лицето му отразяваше обзелото го смущение, смесено с едва прикривано неодобрение. Той излезе и се върна почти веднага с две ведра гореща вода. Погледна господаря си, после хвърли бърз поглед към дамата, която не помръдваше. Покашля се и попита тихо: — Да отведа ли дамата в дневната, сър?

— Разбира се, че не — отговори спокойно Кит и седна на леглото, за да изуе ботушите си. — Не бива да я изпускам от очи.

Айша пое шумно въздух. Вече всеки от двамата знаеше какво може да очаква от другия. Ако той си въобразяваше, че тя изпитва дори най-малък интерес към тоалета му, ужасно се лъжеше. Все пак тя се отвърна малко късно от разиграващата се пред огъня сцена и когато го направи, споменът за широкоплещестото, мускулесто и стройно тяло се запечата болезнено в съзнанието й.

Кит забеляза тайния й поглед, ухили се вътрешно и се отпусна доволно във ваната. Прецени правилно и бързината, с която тя се обърна към стената. Съзнаваше, че се намира в неизгодно положение, и се радваше на всяка възможност да покаже превъзходството си. Пороят на страстта все още течеше между тях. Той го знаеше от мига, когато я видя на пазара. Това беше момент, в който съществуваха само те двамата, изпълнени с копнеж и желание към другия, изразено неприкрито в жадните им погледи. От този момент нататък той знаеше, че пътят е само един: Айша трябваше да дойде в неговия свят, тъй като нейният беше затворен за него. Той я искаше и тя го искаше. Ако успееше да й осигури подходящо място в своя свят, чувствата между двамата можеха да се развиват напълно свободно.

Първо обаче трябваше да пробуди страстта й, да я накара да си признае, че го иска. Засега тя се бореше с това чувство, но той щеше да й помогне. Погледна я изпитателно и я повика тихо:

— Анабел!

Стройната фигура до прозореца потрепери, но тя не се обърна, нито проговори.

Кит въздъхна и се зае да измие боята от лицето си. Връщането на Харли в спалнята с почистената униформа на лейтенанта прекъсна мълчанието. Правейки се, че е забравил за Анабел, Кит заговори с ординареца си за всекидневни неща, докато се бръснеше и обличаше. Харли не успяваше да се преструва толкова добре, затова разговорът беше доста накъсан. Все пак в него имате интересна новина: след като Кит напуснал главната квартира, пристигнал куриер от Бала Хисар със съобщението, че шахът е предал собствените си войски под заповедите на полковник Кембъл, за да излязат срещу въстаниците.

— Какви са резултатите? — попита Кит и закопча мундира си.

— Още не се знае, сър. Слугата на капитан Маркъм ми донесе вестта само преди минути. Капитанът му казал, че вероятно ще се радвате да чуете тази новина. — Той изля водата от ваната във ведрата и хвърли бърз поглед към дамата до прозореца. — Да наредя ли масата в дневната, сър?

— Да, ако обичаш. Сложи прибори за двама — отговори любезно Кит.

— Няма да ям твоята сол — повтори Айша, без да се обърне.

— Не се дръж като дете — упрекна я меко Кит и освободи Харли.

— Как се осмеляваш да ми заявяваш, че си се държа като дете! — изкрещя разярено тя и се обърна към него. — Ти се държиш като своенравно, разглезено хлапе! Не си по-различен от прекрасните си колеги и всички обитатели на това проклето място! Отказваш да приемеш фактите и си твърдо убеден, че имаш право да се отнасяш с хората, както си поискаш…

— Това не е вярно, Анабел — прекъсна я твърдо той. — А сега ела с мен, ако обичаш. — Той отиде при нея и й подаде ръка. — Нека сключим примирие. Помисли си само с какво разполагаме. Само Боб и Харли знаят, че си тук. Не е нужно да те представям още днес на лейди Сейл. Дотогава ще можем да се радваме един на друг и…

— Ти само за това ли мислиш? — изфуча вбесено Айша и от нефритовите й очи избухнаха пламъци. — Наоколо се лее кръв, пламтят пожари, избиват сънародниците ти, а ти се отдаваш на проклетата си похот! Отвлече ме от дома ми и ме принуди да остана в твоя. Трябваше веднага да се сетя, че сега ще ме изнасилиш.

— Не преиначавай всичко — проговори нежно той. Този път беше сигурен в себе си. Улови я за брадичката и натисна леко. Главата й се отметна назад и тя срещна жадния му поглед. — Да, мила, аз те искам… копнежът по теб ме преследва от онази първа нощ и изпълва дните и нощите ми. През цялото време правех планове как да те отвлека от Акбар хан. Аз съм в състояние да ти предложа добър живот, Анабел, подходящ за произхода и положението ти. Не можеш ли поне за малко да престанеш да ме заливаш с ругатни и да помислиш разумно? Когато напуснем тази забравена от Бога страна…

— Нито един англичанин няма да напусне Афганистан жив — прекъсна го горчиво тя. Гневът беше изчезнал от гласа й, в нефритовите очи се четеше несигурност.

— Ти също ме искаш — настоя меко той. — Ела и закуси с мен.

— Закуската е готова, сър.

Кит прокле безмълвно усърдието на Харли и пусна брадичката й.

— Вече ти казах…

— Че няма да ядеш от моята сол — завърши уморено той. — Както желаеш. Ако си готова да обсъдим разумно бъдещето ти, ела и ми го съобщи. Мога да чакам. — Той се обърна и излезе от стаята. Затвори грижливо вратата и се обърна към ординареца: — Харли, внимавай всички врати да бъдат заключени и дръж ключовете у себе си. — Седна на масата в дневната и продължи: — Мис Спенсър може да се движи свободно из къщата, но не й се позволява да излиза навън.

— Разбира се, сър — отвърна сковано Харли.

Анабел огледа внимателно помещението, което беше избрала за своя затворническа килия. Видя само шише с вода, нощното гърне в шкафчето до леглото и разбра, че ще може да удовлетворява насъщните си нужди. Оставаше да види само колко време ще издържи така.

Хвърли се отново на леглото и се загледа в тавана. Беше повече от ясно, че нямаше да издържи дълго. Бягството беше безсмислено, а и, както по всичко личеше, невъзможно. Акбар хан нямаше да я накаже много строго, че е престъпила заповедта му и е излязла да погледа какво става в града, но щеше да отмъсти жестоко на Кристофър. Не можеше и да се мисли, че Кит ще бъде изложен на такава опасност. Все едно колко силен беше гневът й, тя не можеше да крие от себе си, че се тревожи за живота му.

Страхът за Кристофър я беше измъчвал седмици наред, още от мига, когато той си замина след бозкаши. Нощите й бяха изпълнени с кошмарни картини. Беше сигурна, че ако той не успее да напусне навреме тази неспокойна, бунтовническа страна, участта му ще бъде страшна. Съзнаваше, че чуждите натрапници сами са си виновни за онова, което им се готвеше. Тя разбираше афганистанците, оправдаваше желанието им да си отмъстят за нанесените обиди, макар че се ужасяваше от жестокостта им. Знаеше обаче, че на всяка цена трябва да предпази Кит от подобна участ. Досега не си беше направила труда да помисли защо той представлява изключение. Този въпрос и отговорът му я отвеждаха в задънена улица. Очевидно Кит беше решил да я направи своя. Страст… копнеж… да, тя също не беше лишена от тези чувства. Но докато живееше в зенаната, се бе научила да ги потиска, защото в много случаи те бяха пречка по избрания от нея път. Всепоглъщащото желание към друг мъж беше най-голямото зло.

Днес Айша призна, че изпитва такова желание, но това не намали възмущението й от положението, в което се намираше. Кристофър Ралстън трябваше да проумее, че тя има право да се гневи. Тъй като беше сигурна, че нито един англичанин няма да напусне Афганистан жив, оставането й при него означаваше смърт. Ако той не оцелееше, и тя нямаше да оцелее. Той я принуждаваше да сподели съдбата на сънародниците си. Не, тя нямаше да се предаде без бой. Нямаше да се подчини безропотно на новия начин на живот. Той не беше афганистански хан, та да има право да се разпорежда със съдбата на една жена, без да се съобразява с волята й. С тази мисъл Айша потъна в дълбок сън.

Кит изяде закуската си без всякакво удоволствие. Трябваше да събере силите си за нова битка. Макар че умираше от глад, съзнанието, че Анабел не пожела да хапне нищо, отне апетита му. Той посегна към бутилката с бренди, но ръката му спря насред движението. Припомни си обвинителния тон на Айша и се отказа от питието. Трябваше постепенно да отвикне от това ободряващо и успокояващо средство. Вместо това си наля нова чаша чай.

След като се нахрани, той се заразхожда неспокойно напред-назад. След малко се премести от трапезарията в дневната и продължи разходката си. По едно време излезе в малкото антре — освен спалнята му, стаята на Харли и кухнята, това бяха всички помещения в бунгалото на един неженен офицер. Ясно му беше, че не смее да влезе в спалнята. Най-добре беше да я остави сама, докато не го уведоми за желанията си. По някое време се престраши и отвори предпазливо вратата. Веднага разбра, че Айша не се преструва, а наистина е заспала. Тялото й беше напълно отпуснато, дишането дълбоко и ритмично. Разочарован и нещастен, Кит излезе от спалнята и се запъти към кухнята.

— Отивам в Главната квартира, Харли — съобщи рязко той. — Искам да разбера какво става. Ако мис Спенсър се нуждае от нещо, погрижи се да изпълниш желанията й… и не забравяй да заключиш входната врата.

Харли, с мъченическо изражение на лицето, го придружи до вратата и след като го изчака да излезе, заключи грижливо. Скри ключа в джоба на жакета си и се върна в кухнята.

В Главната квартира се усещаше скрито напрежение, примесено с безпомощност и объркване. Кит махна небрежно на стражата пред вратата и влезе в стаята на адютантите. Лейтенант Уотсън се подаде иззад купчината депеши, натрупани на писалището, и в погледа му блесна учудване.

— О, Ралстън, смятах, че службата ти започва довечера.

— Вярно е, но не изтърпях да си седя вкъщи и да чакам какво ще се случи. Има ли нещо ново?

— Всички са си загубили главите — отговори смръщено Уотсън и посочи депешите. — Генералът все още не може да вземе решение какво да прави с Шелтън, а сър Уилям издаде нареждане генералът да се придвижи към Бала Хисар и да се споразумее с шаха, като се уповава на собствената си преценка на положението.

Кит направи гримаса.

— Какво става с Кембъл?

Уотсън вдигна рамене.

— Според последните съобщения е проникнал в града и си пробива път към резиденцията. Улиците са пълни с бунтовници, които пречат на движението му.

— Наистина ли? — извика невярващо Кит. — Значи Кембъл се опитва да си пробие път с бой? Защо, по дяволите, не заобиколи централната градска част? Така поне би имал повече пространство за маневри.

— Не ме питай — отвърна мрачно лейтенантът. — Не е моя работа да задавам въпроси. — От кабинета се чу недоволен вик и той скочи. — Нашият главнокомандващ пак има нужда от мен.

Кит тръгна да търси Боб Маркъм и го намери наведен над масата с картите.

— Радвам се, че дойде, Кит. Ела и погледни какво има тук. Наредиха ми да върна майор Грифит от Кубари-Джубар. Смяташ ли, че е възможно да мине оттук?

Кит разгледа внимателно картата и отговори уклончиво:

— Грифит е добър войник.

— Достатъчно добър ли е, за да прекоси тези планини? Те са под контрола на афганистанците. Сигурно ще се наложи да воюва за всяка педя земя.

— Къде е Сейл?

— Оттеглил се е в Джелалабад. Твърди, че не може да стигне до Кабул. Елфинстоун изпрати куриер при Нот в Кандахар с молба да отдели една бригада за Кабул.

— Не ми се вярва, че ще успее да си пробие път — промърмори мрачно Кит. — Велики Боже, Боб, в каква каша се забъркахме!

— От минута на минута става по-лошо — подкрепи го замислено Боб.

— Някой знае ли къде е Колин Макензи? Той командва другия интендантски форт. В него са припасите за шах Сойах.

Боб пое шумно въздух.

— По дяволите! Май никой не се беше сетил за него. Той се намира на края на града и може да разчита единствено на себе си.

— Доколкото знам, във форта живеят десетки жени и деца.

Двамата мъже се спогледаха мълчаливо. Много добре знаеха какво ще се случи, ако Макензи и малкият му гарнизон бъдат нападнати от орда кръвожадни жилзаи.

— Ще отида да поговоря с Елфинстоун и Макнейтън. Те трябва да изпратят поне една рота подкрепление.

Боб излезе забързано. Останал сам, Кит се наведе над картите.

Кабул беше само едно голямо село, изолирано от останалия свят; Джелалабад беше много близо и все пак недостижим, защото преминаването през пазените от жилзаите проходи беше невъзможно; пътят за Кандахар и Квета беше труден и можеше да бъде изминат само от военна част в отлично състояние. Жените, децата, цивилните и целият багаж, с който се движеше армията, никога нямаше да се справят — не и в тази мразовита зима и под постоянната заплаха на афганистанските мускети.

Дали Акбар хан щеше да им разреши да се оттеглят с достойнство, ако Макнейтън и Елфинстоун се съгласяха да преговарят? Анабел не вярваше в това. След всичко, което бе преживял със сина на Дост Мохамед, Кит също не хранеше големи надежди, но трябваше да опита.

— По дяволите, Кит, тези жалки страхливци не желаят да си помръднат пръста, за да помогнат на Колин! — изкрещя вбесено Боб. Лицето му пламтеше от гняв, меките сини очи искряха злобно. — Капитан Макензи трябва сам да се погрижи за себе си — изрецитира той, имитирайки умело надменния тон на сър Уилям. — Та ние не знаем дали изобщо е бил нападнат — продължи той с треперещия глас на Елфинстоун.

Кит не можа да се удържи и се изсмя, но много скоро отчаянието взе връх.

— Трябваше да станеш артист, Боб.

— Мога да си представя и по-страшни неща — отговори мрачно приятелят му. — Какво ще кажеш за армията, приятелю? Може ли да има по-отвратителна професия? Всъщност, ти какво правиш тук? Нали не си на служба. Мислех, че имаш предостатъчно работа у дома си.

— Тя спи — отговори сърдито Кит. — И е дяволски твърдоглава… Ще си паснат чудесно с Макнейтън, знаеш ли? — Той се отпусна на един стол до прозореца и въздъхна дълбоко. — Честно казано, реших да дойда тук, защото не изтърпях да си стоя бездеен вкъщи, да си гриза ноктите и да се питам какво да й кажа, като се събуди.

Боб поклати смаяно глава.

— Сигурно те е ухапало бясно куче, Кит. Никога не съм те виждал такъв. Но условията са подходящи, не намираш ли? В момент като този всяка лудост е оправдана.

Анабел се събуди от натрапчиво ухание на печено месо, което предизвика нов пристъп на глад. Миризмата беше много приятна, но й напомняше за времето преди Акбар хан и й беше станала чужда. Устата й се напълни със слюнка, празният й стомах се разбунтува. Беше смешно да продължи с тази гладна стачка. Трябваше веднага да измисли друг начин да изрази недоволството си пред Кристофър Ралстън.

Тя скочи от леглото, приглади шалварите и жакетчето си, доста пораздърпани след дивата езда от Кабул дотук, и се огледа в огледалото над скрина. Косата й беше в ужасно състояние. Тя се възползва от гребена на Кит и когато остана горе-долу доволна от резултата, излезе с енергични крачки от спалнята.

Миризмата я отведе право в кухнята.

— Какво готвиш?

Харли, увит в грамадна престилка, се обърна стреснато.

— Господи, мис, как ме уплашихте!

— О, моля за извинение. Свикнала съм да се движа безшумно — усмихна се очарователно Айша. — Мога ли да вляза?

— Ако желаете, мис. — Харли огледа безпомощно малката кухня, която беше свикнал да смята за свое царство. — Искате ли да ви изпържа малко сланина?

— Значи сланина било… да, разбира се — отговори тя и се разположи удобно на един дървен стол. — Седем или осем години не бях усещала тези миризма, затова в първия момент не можах да си спомня какво беше… да, моля, те, ще бъде много мило от твоя страна. Умирам от глад.

— Тогава ще сложа и едно яйце и ще ви препека хляб — предложи Харли. Тонът му не беше особено благосклонен, но поне вече не я гледаше като същество от чужда и опасна раса.

— О, да — съгласи се с готовност Анабел. — Можеш да ми налееш и чаша чай. — Момъкът се зае с тигана и тя проследи с усмивка сръчните му движения. — Моля за извинение, че бях толкова неучтива. Но бях тъй ядосана на лейтенанта, че не можех да мисля ясно. Беше много мило от твоя страна да ми предложиш чай.

Харли почервеня и се покашля смутено.

— Работите на лейтенанта не ме засягат, мис. Открих, че е най-добре да пазя мислите си за себе си. Ако желаете чай, ще ви налея. — Той показа големия чайник, увит в кърпа, за да се запази топъл.

Този англичанин май не е запознат със самоварите или не ги харесва, каза си Айша. Очевидно той не одобряваше и някои действия на господаря си, но предпочиташе да не си казва мнението.

На една лавица бяха поставени порцеланови чаши. Айша взе две и си наля горещ чай. Отпи голяма глътка и се усмихна доволно. Силното питие беше наистина ободрително.

— Знаеш ли къде е в момента лейтенант Ралстън?

— Отиде в Главната квартира, мис — отговори Харли. — Доколкото знам, трябва да постъпи на служба чак довечера, но като се има предвид какво става в града… — Той обърна яйцето в разтопената сланина, после изсипа съдържанието на тигана в една чиния. — Готово, мис. Ще наредя масата в трапезарията.

Анабел се изкуши да му каже, че предпочита да обядва с него в кухнята, но се отказа. Трябваше веднага да се сети, че предложението ще прозвучи неуместно. Може би той не одобряваше компанията й и във всеки случай щеше да нарани чувството му за приличие. Сигурно и от двете по малко, реши тя и го последва към трапезарията с чаша в ръка.

— Отдавна ли служиш при лейтенант Ралстън, Харли?

Момъкът остави пълната чиния на масата и извади от шкафчето прибори и салфетка.

— От пет години, мис. Бях негов ординарец още когато влезе в Седми драгунски полк. — Устните му се изкривиха неодобрително. — Не очаквах, че кариерата му ще свърши в това забравено от Бога място. Но като си спомня поведението му, всеки път си казвам, че трябваше да свърши именно така. Толкова сме далече от парадите на конната гвардия. Сега живеем при езичниците и… — Той млъкна рязко и се изчерви. — Не исках да ви обидя, мис. Знам, че сте облечена като афганистанка, но веднага ми стана ясно, че не сте от тяхната раса.

Анабел седна на масата и го погледна замислено.

— Строго погледнато, аз съм също толкова англичанка, колкото си и ти. За съжаление обаче не се чувствам такава. Живея при афганистанците от дванадесетата си година.

Харли я зяпна смаяно.

— Господи, никога не бих предположил, че…

— Точно така го прие и лейтенантът — прекъсна го Айша. — Очевидно съм го засегнала в самото сърце на патриотизма му.

— Бих допълнил, че не само в сърцето на патриотизма — погледна я тайнствено Харли и постави на масата кошничката с подправки. — Очите му постоянно търсят нещо необичайно и му създават проблеми. — Той се поклони сковано и я остави насаме с късната й закуска.

Значи очите на лейтенанта играеха и търсеха все нови неща? Анабел напълни устата си с хляб и сланина и въздъхна доволно. Всъщност, това не я изненадваше. Какво ли се беше случило в Лондон, за да го заточат в този далечен край на света? За какво намекваше Харли?

Тя прогони от главата си всички въпроси и се зае с вкусната, добре позната и все пак необичайна храна. После се размечта за гореща баня пред пламтящата камина в спалнята. В това чуждо обкръжение не можеха да се правят планове за бъдещето. Беше по-добре да мисли за онова, което й предстоеше в следващите минути и часове.

Какво ли ставаше сега в къщата на Акбар хан?

Как ли си обясняваха изчезването й?

Дали той щеше да тръгне да я търси?

Или се беше задълбочил в подготовката на бунта, който трябваше да изгони от страната му чуждите нашественици, и нямаше време да мисли за една жена — за една от многото?

Ако последното беше вярно, това щеше да облекчи положението й — и да го направи много по-сигурно. Не само нейното, а и на Кит.

Девета глава

Акбар хан седеше толкова тихо, сякаш беше издялан от камък. Очите му гледаха през плачещата Сорая, която бе коленичила пред него, и през войниците и слугите, изпълнили помещението.

— Напълно сигурна ли си, че липсва само палтото от преддверието? — проговори най-после той, спокоен и без следа от гняв. Ала никой в стаята не се мамеше. Всички бяха малко или повече виновни и този набит, силен мъж в елегантен зелен жакет и копринена риза щеше да произнесе справедлива и съответстваща на вината присъда за всекиго поотделно.

— Да, господарю — изхълца Сорая. — Всичките й неща са си в стаята. Била е облечена, защото нощната роба е оставена на дивана… Само да не бях спала толкова дълбоко! — Тя се разхълца и призова пророка да я накаже за мързела и за недостатъчната бдителност. Съзнаваше, че бе изпуснала едно изключително ценно съкровище.

— Грешката не е твоя — прекъсна я твърдо Акбар хан, отегчен от хленченето й. — Ти не си спала по-дълго от обичайното. Грешката е на слугите, които са длъжни да заключват вратата. Айша не е напуснала къщата по собствена воля. — Живите сини очи прекосиха помещението и погледът им стресна и най-смелите. — Някой е проникнал в къщата и я е отвлякъл.

— Няма никакви следи от борба, сердар. Ако Айша беше изпищяла, слугите със сигурност щяха да я чуят — намеси се почтително личният му прислужник.

— Това е вярно — отговори намръщено ханът.

Ако Айша беше извикала, Сорая със сигурност щеше да я чуе.

Наистина, защо ли не е викала за помощ, питаше се той. Знаеше, че жена като нея не би си отишла просто така, следвайки някакъв каприз, затова изостави тази възможност. Важното беше, че я нямаше и че беше напуснала дома му, без да се съпротивлява. От което следваше, че тя познава похитителя и не се бои от него… А може би се беше страхувала да не му се случи нещо?

Акбар хан кимна замислено. Ако Айша не бе посмяла да вика от страх пред последствията за натрапника, това обясняваше много неща. Ала единствените британци в Кабул, които не се намираха в Бала Хисар през нощта, бяха пометени от разярената тълпа. Връзката между британската резиденция и укрепеното селище беше прекъсната много часове преди нападението и нито един англичанин не бе успял да се промъкне в града или да излезе от него. До този момент Акбар хан беше твърдо убеден в това.

Погледът му се проясни. Не биваше да забравя главната цел. Ако Айша беше в укрепеното британско селище, тя беше на сигурно място — също като в собствения му дом. Можеше лесно да си я върне, ако принудеше чужденците да напуснат селището си и да побегнат към границата. Този миг щеше да настъпи скоро и личната обида щеше да подслади още повече отмъщението му. Сега обаче трябваше да се занимае с престъпната небрежност на някои от членовете на домакинството си. Очите му обходиха отново просторното помещение и този път погледът им беше твърд като камък.

— Кембъл е бил принуден да се върне в Бала Хисар. — Уотсън донесе тази вест от частните покои на генерала. — Преди малко пристигна пратеник на шаха. Шелтън се опитал да прикрива отстъплението му, но накрая изоставил оръдията си пред форта.

Боб Маркъм изруга яростно.

— Значи ги е оставил на диваците!

— В града всичко е с главата надолу — продължи Уотсън. — Афганистанците беснеят, плячкосват, изнасилват, убиват; засега гневът им е насочен към техните хора, но положението може да стане неудържимо.

— Това означава, че Кабул е в афганистански ръце — обобщи делово Кит, който се беше изтегнал в едно кресло до прозореца. — И никой не може да им излезе насреща.

— Нима смятате, че вие ще се справите по-добре от бригадир Шелтън или полковник Кембъл? — попита ледено сър Уилям, който беше застанал на вратата и слушаше разговора.

Кит се надигна, без да бърза.

— В никакъв случай, сър Уилям. Моментът, в който можехме да постигнем успех с енергични военни действия, безвъзвратно отмина. Тази сутрин вероятно щяхме да ги разпръснем, но сега целият град е в ръцете на въстаниците.

— Струва ми се необикновено, че чудесните ви аналитични способности и добре премислените ви съвети все още не са ви донесли повишението, което без съмнение заслужавате, лейтенант — отбеляза саркастично пълномощникът на Короната. — Генерал Елфинстоун не се чувства добре и ще прекара остатъка от деня в леглото си. Тъй като нямате какво да правите тук, предлагам ви да се приберете по квартирите си и да останете на разположение, в случай че имат нужда от вас. — Той кимна кратко и излезе.

— Добре ли чух? — примигна смаяно Боб Маркъм. — Наистина ли току-що ни дадоха отпуск?

— И аз чух същото — потвърди сухо Кит. — Афганистанските бунтовници са решили да се позабавляват с плячкосване, насилия и убийства, но ние най-спокойно отиваме да си легнем.

— А през това време Колин Макензи е сам-самичък срещу тази сган! По дяволите, Кит, имам нужда от едно силно питие! — Боб наметна палтото си и се запъти към вратата. — Отивам в къщи да удавя мъката си. — Той излезе и Кит го последва навън в леденостудения ноемврийски следобед.

Укрепеното британско селище беше в шоково състояние, това си пролича веднага. Всички къщички бяха здраво затворени и укрепени; улиците бяха пусти, никой не работеше в градината, децата и бавачките им не се разхождаха под дърветата. Слугите, които предаваха покани и послания от къща на къща, също бяха изчезнали. Димът, който се издигаше от комините, беше единственият знак за човешко присъствие. Но и това нямаше да трае дълго, защото запасите от дърва за горене бяха почти изчерпани. Можеха да си набавят дърва само от равнината извън селището, а това означаваше да се изложат на безмилостните нападения на афганците.

Кит стигна до бунгалото си и натисна бравата. Вратата не се отвори и той се сети, че бе дал на Харли указание да заключи. Почука нетърпеливо, опитвайки се да си представи как ще го посрещне Анабел. Все още гневна, все още опърничава? Или поне малко примирена с положението си? Усети, че трепери от напрежение, и се учуди на треперещия глас, с който попита появилия се Харли:

— Как е мис Спенсър?

— В момента се къпе, сър — отговори кратко ординарецът. — Преди двадесет минути ме помоли да й приготвя ваната.

Кит влезе в антрето и свали палтото си.

— Закуси ли тя?

Харли пое палтото от ръцете му и го окачи на куката.

— Нахрани се много добре, сър.

Закуска и баня — това бяха добри признаци!

— Има ли новини, сър?

Кит потисна нетърпението си. Първо трябваше да запознае Харли с положението в Кабул и Бала Хисар. Едва след това се отправи към спалнята, почука и влезе, без да чака отговор.

Айша лежеше в голямата вана, поставена пред напалената камина. Беше вдигнала високо косата си, кожата й блестеше като мляко на светлината на огъня.

— Нямам ли право на малко усамотение? — Гласът й не подхождаше на топлото, запарено помещение. Тя обърна глава, за да види кой е смутил покоя й. Очите й, студени като излъскан зелен кварц, го пронизаха.

— Прощавай. Изгарях от нетърпение да те видя, затова нахлух така — проговори той с обезоръжаваща искреност. — Да си отида ли?

Изваяните бели рамене се повдигнаха едва забележимо, за да изразят, че присъствието му й е напълно безразлично. Тя протегна крака си навън и се зае да го сапунисва.

Кит раздвижи ръце, сякаш се готвеше да вземе гъбата от ръцете й, и пулсът му се ускори.

— Позволяваш ли да направя това вместо теб?

— Не. — Резкият отказ не допускаше възможност за пазарлък.

Кит приседна на ръба на леглото, откъдето можеше да я наблюдава най-добре.

— Мислех, че ще се заинтересуваш от градските новини.

Айша вдигна другия си крак над водата.

— Може би могъщата британска армия е потушила въстанието? Отмъстихте ли за убитите си сънародници?

Кит се сгърчи, сякаш беше получил удар.

— Не, съвсем не.

Айша седна във ваната и вдигна коленете си към брадата. Погледът й издаваше внимание.

— Все пак сте предприели нещо, нали?

Кит й разказа за събитията на деня и тя разтърси невярващо глава.

— Никой афганистанец няма да разбере нежеланието ви да си отмъстите за мъртвите. Така ще ви презират още повече.

Кит не намери какво да отговори на тази справедлива забележка. Освен това бе загубил интерес към разговора. Всъщност, бе го започнал само за да разруши стената от равнодушие, която Анабел бе издигнала около себе си. Вниманието му бе приковано в крехката фигура под водата. Тя се облегна назад и гърдите й щръкнаха навън, нежнорозови, изкусителни. Той закопня да ги усети отново под ръката си и не можа да се удържи. Стана и отиде до ваната.

— Анабел…

— Не. Освен ако не съм загубила правото си да решавам по своя воля.

Кит въздъхна и й обърна гръб.

— Моля за извинение. Разбира се, че си свободна да решаваш. — Запъти се към изхода и чу енергично чукане по входната врата. — Кой ли е, по дяволите? — Затвори грижливо вратата на спалнята и погледна очаквателно към преддверието.

Харли вече отключваше.

— Добър ден, капитане… Лейтенант Греъм… Лейтенант Тротън. — Той отстъпи настрана и пропусна Боб Маркъм, Дерек Греъм и Уилям Тротън.

— Реших, че не е зле да удавим заедно грижите си — започна Боб и размаха бутилка червено вино. Очевидно беше пил доста, а и приятелите му не изглеждаха особено жадни.

Кит смръщи чело. Нима Боб беше забравил, че приятелят му има „гост“?

— Не е много удобно… — промърмори той, но изведнъж промени решението си. Анабел бе заявила кратко и ясно, че не го желае близо до себе си. Защо трябваше да седи сам-самичък в дневната и да се взира сърдито в огъня?

— Заповядайте, влезте. Харли, отвори няколко бутилки от червеното вино, моля те. — Той въведе приятелите си в дневната. — И аз имам нужда от малко ободряване. — Нахвърля дърва в огъня и дръпна завесите, за да скрие застрашителния мрак. — Ще поиграем ли вист? — В чекмеджето винаги имаше нови колоди карти.

Вътрешната стена беше тънка и Анабел чуваше отлично какво става в дневната. Тя излезе от ваната, изсуши се и се опита да различи отделните гласове. Колко ли бяха посетителите? Стори й се, че разпознава гласа на мъжа, когото бе видяла сутринта и който очевидно знаеше всичко за нея. Дали и другите гости бяха от офицерите, които бяха научили историята й в някоя от пиянските си вечери? Вероятно беше така. Очевидно той не бе сметнал за необходимо да премълчи срещата си с нея и преживяното през нощта. Не, Кит не беше джентълмен. Кой знае по каква причина, при тази мисъл я заболя много силно и желанието й да си отмъсти за проявената нетактичност се превърна в желязна решителност.

Тя облече шалварите и жакетчето си, пъхна крака в пантофките, закачи ги за шалварите и сплете косата си на дебела плитка на гърба.

Скринът на Кристофър беше пълен с ризи, бельо, носни кърпички и шалове. Айша си избра един шал, разстла го на леглото и кимна доволно. Шалът беше достатъчно голям, за да покрие лицето и косата й и да остави открити само очите. В малка порцеланова кутийка на скрина беше поставена диамантена игла. Оправдавайки се, че Кит е длъжен да я обезщети, след като й бе отнел всички лични вещи, тя се възползва от иглата, за да закрепи булото зад ухото си.

Огледалото над тоалетната масичка й показа Айша.

Тя излезе безшумно от спалнята, спря за миг пред вратата на дневната, вслуша се в гласовете и смеха, вече доста дрезгав, после решително натисна бравата и влезе.

Четиримата мъже вдигнаха очи от картите с очакването да видят Харли. На вратата обаче бе застанала афганистанска жена. Ръцете й се вдигнаха към челото в мохамеданския жест за поздрав и за миг замряха неподвижни. После тя се плъзна безшумно към средата на стаята и без да погледне присъстващите, се отпусна грациозно на пода пред камината. Скръсти ръце в скута си, сведе глава и застина в пълна неподвижност.

Кит се овладя пръв.

— Каква игра играеш, Анабел? — попита строго той.

Очите й се устремиха към лицето му.

— Позволено ли ми е да говоря пред гостите ти, Ралстън-хузор? Помислих си, че ти би желал да ги позабавлявам. Смятам, че разбираш за какво забавление става дума.

В гласа й звучеше такова безсрамие, че за момент Кит загуби ума и дума. Когато разбра дръзкия й намек, скочи от стола с такава бързина, че го преобърна.

— Ти смееш да се предлагаш…

Боб изтрезня изведнъж. Приятелят му беше бледен от гняв и всеки момент щеше да се нахвърли върху седналата пред огъня жена.

— По-спокойно, Кит. Овладей се, човече.

— Да се овладея! — изкрещя Кит. — Ясно ли ти е какво предлага тя?

— Защо се сърдиш? — попита невинно Айша, макар че сърцето й се свиваше от страх. Не беше очаквала, че Кит ще реагира така необуздано, по-скоро си беше представяла, че той ще се смути и засрами. — Сигурна съм, че гостите ти познават забавленията, които предлага един афганистански домакин… макар и само от твоите разкази. Ти ме отвлече, както би направил някой от местните ханове. Обичаят изисква домакинът да сподели притежанията си с почетните гости. Сметнах, че ти също ще пожелаеш да го сториш.

За момент в стаята надвисна злокобна тишина. После Боб Маркъм се покашля смутено и се надигна.

— Много съжалявам, Кит, но бях забравил, че си имаш достатъчно други проблеми… Не биваше да идваме и… ей сега ще си отидем.

Кит му направи знак с ръка да си седне на мястото. Вълната на сляп гняв се бе оттеглила и на нейно място беше дошло ледено спокойствие. Не разбираше коя е причината за тази необичайна сцена, но имаше чувството, че зад нея се крие нещо повече, не само наранена гордост.

— Не, приятели, нямате причина да се оттеглите толкова бързо. Позволете ми да ви представя, както му е редът. — Той улови ръката на Айша и я издърпа да стане. — Мис Спенсър, много се радвам да ви представя Боб Маркъм, Дерек Греъм и Уилям Тротън. — Той откопча диамантената игла и отметна булото й. — Много добре си го направила — отбеляза сухо той и се обърна към приятелите си: — Господа, това е мис Анабел Спенсър.

— По дяволите, Кит! Значи все пак си я намерил — отбеляза младият Тротън, изненадан не по-малко от Боб тази сутрин.

— Какво блестящо заключение — проговори подигравателно Анабел. — Би трябвало да се чувствам поласкана, че съм предмет на такъв голям интерес. Може би дори сте сключвали облози за изхода от тази история?

Кит затвори очи и стисна здраво зъби.

— Да, мисля, че разбрах — заключи най-после той. — Ти си решила да ми дадеш един малък урок. Сега обаче ще отидем в другата стая, за да ти изясня някои неща.

— Не мога да си представя какво има да се изяснява…

— Аз обаче мога — прекъсна я спокойно той. — Извинете ни за момент. Виното е на масата, налейте си и пийте. — Той направи широк жест, после сложи ръка на рамото на Айша и я бутна към вратата.

Щом стигнаха в спалнята, Кит затвори вратата със силен ритник и се обърна към пленницата си:

— Държа да ми обясниш какво целеше с тази глупава игра, Анабел.

— Това не беше игра — отвърна тихо тя и неволно отстъпи назад. — Очевидно е, че съм станала тема за разговор между колегите ти офицери. Вероятно си очаквал с нетърпение вечерта, когато ще можеш да им представиш жената от зенаната на Акбар хан, която ти е доставила безмерна радост за една-единствена нощ…

— Ти сериозно ли смяташ, че съм могъл да разговарям с тях по този начин? — На бузите му избиха две трескави червени петна. — Ти да не си уличница? Защо ме обиждаш така грубо?

— Аз ли съм те обидила? — изсъска вбесено тя. — Аз съм обидената, Кит, не ти. Тези мъже отвън знаят всичко за мен. Отречи го, ако можеш.

— Ти за какъв ме мислиш? — Кит я стисна за рамото и тя едва не изпищя от болка. — Вярно е, казах им, че в зенаната на Акбар хан живее англичанка, отвлечена още като дете. Ако обаче си мислиш, че съм казал дори една дума за нощта, която прекарахме заедно, или за чувствата, които храня към теб, това е ужасна несправедливост.

Анабел скръсти ръце пред гърдите си и го погледна право в очите. След малко наклони глава настрана и го дари с омайна усмивка.

— Ако това е истината, Кристофър Ралстън, тогава те моля за прошка.

— Разбира се, че това е истината! — Кит не можеше да се задоволи с едно извинение. — Ти изобщо нямаш представа от поведението на истинския джентълмен! Той има чест!

Айша вдигна рамене.

— Знам много за честта на афганистанците. Откъде мога да зная, че английските джентълмени също имат чест?

— Била си на дванадесет години, когато са те отвлекли. — Кит отгатна, че това е само претекст. — Не ми излизай насреща с такива глупости. Познавала си баща си и го помниш, нали?

Над спокойната зелена повърхност на очите й пробяга тъмна сянка. На лицето й се изписа същата онази ранимост, която толкова го бе поразила първия път. Преди да е успяла да се овладее, той я грабна в обятията си.

— Престани да се бориш с мен, Анабел. — Той скри лице в уханните й коси, помилва с едната си ръка бузата й, а другата спусна по гърба й. — Не се бори и срещу себе си, моля те!

За момент Айша се остави без съпротива в ръцете му, после рязко се изтръгна.

— Ти нямаше право да ме водиш тук. Бях доволна от живота си.

Кит въздъхна нетърпеливо.

— Щом казваш… Но след като вече си тук, би могла да се върнеш с мен в дневната.

— Като Анабел или като Айша? — попита с усмивка тя.

— Ти сама ще решиш — заключи той и й отвори вратата.

— Добре, щом така искаш. — Тя мина покрай него, без да обръща внимание на горещата молба в сивите очи. Ала усети как по тялото й се разлива топлина и как по гърба й пробягват предателски тръпки.

Тримата мъже в дневната бяха изоставили играта на карти и седяха с чаши в ръка пред камината. Очевидно чакаха домакинът им да се върне с необикновената си гостенка. Внезапната тишина, която настъпи при отварянето на вратата, беше ясен знак за какво са разговаряли.

— Мисля, че трябва да си тръгваме, Кит — обяви решително Боб. — Радвам се, че се запознах с вас, мис Спенсър. — Той се поклони церемониално и остави чашата си на масата.

— Боб е прав — обадиха се след него другите и също се поклониха. — За нас беше чест, мадам.

— Моля ви, не си тръгвайте заради мен — усмихна се очарователно Анабел. — Довършете играта си. Аз ще поседя при вас и ще погледам. — Тя придърпа един стол към масата за карти и ги погледна с очакване.

Кит седна на мястото си и махна с ръка на приятелите си.

— Елате да си довършим играта. Би било неучтиво да не изпълним желанието на дамата.

— Вероятно вистът не е толкова вълнуващ като афганистанската игра „бозкаши“ — допълни Анабел, — но е нов и интересен за мен.

— Ще опиташ ли и от виното? — предложи Кит и й подаде пълна чаша.

Тя отпи предпазливо и смръщи носле.

— Вкусът е доста странен. Не мисля, че ще ми хареса — заяви категорично тя и му върна чашата.

Кит се усмихна криво.

— Ако човек иска, с времето свиква и се научава да го цени — отбеляза тихо той.

Очите й бяха впити в неговите.

— Не виждам смисъл в това… не и в момента. Положението е достатъчно тежко и не е нужно да го утежняваме още повече.

— За кое положение говорите, мис Спенсър? — намеси се объркано младият Тротън.

— Имам предвид вашето положение — обясни кратко Айша.

— Моето? — примигна смутено младежът.

— Не се тревожи, Уилям — побърза да го успокои Боб Маркъм. Той погледна Анабел и погледът му беше бистър и ясен, сякаш не беше пил нито капчица. — Предполагам, че говорите за положението на англичаните в Афганистан, мис Спенсър?

Младата жена кимна.

— Планинските племена ще слязат в Кабул и ще се присъединят към Акбар хан… Защото поражението, което вие претърпяхте, ще вдигне голям шум, особено след като не направихте опит да обърнете нещата в своя полза. Вие сте затворени в тази крепост и сте напълно лишени от възможността да се движите свободно и безпрепятствено.

— Свободно и безпрепятствено?

— Обясни им ти правилата на бозкаши, Кит — прошепна уморено тя. — Аз ще отида да помоля Харли за малко чай.

— Каква необикновена жена — промърмори Боб, след като вратата се затвори зад гърба й. — Как можа да ти хрумне да я поставиш под опеката на лейди Сейл, приятелю? Такава безумна идея!

— Лейди Сейл ли? — намеси се любопитно Дерек. — Наистина ли смяташ да предадеш дамата под нейната опека, Кит?

— Вече не — отговори с усмивка Кит. — Чуйте, приятели, ще ме сметнете ли за много неучтив, ако ви помоля да приключим за днес? — Той направи знак на Боб да остане и приятелят му кимна с разбиране.

Уилям и Дерек бяха учтиви младежи и веднага станаха. Кит ги изчака да се скрият зад ъгъла и затвори вратата.

— По дяволите, Боб, Анабел е права, не мислиш ли? Как да разсъждаваме разумно в това положение? Как да вземем ясни решения?

— Какво значение има? — Боб се запъти към дневната. — Пияни или трезви, ние все едно сме загубени.

— Може би да, капитан Маркъм, но може би и не. — Анабел влезе в дневната, следвана от Харли, понесъл табла с чай и с обичайното предано изражение на лицето. — Би трябвало да ви е ясно, че Акбар хан никога няма да изгуби разума си. Ако вие не му отговорите със същото, най-добре е веднага да си прережете гърлото.

— Да сервирам ли вечерята, сър? — попита Харли. — Приготвил съм зелева супа и огретен от картофи. Не можах да намеря нищо по-добро.

— Това е напълно достатъчно, много ти благодаря — усмихна му се Кит. — Знам, че снабдяването е много лошо. Слава Богу, че фортът на интендантството е добре охраняван.

— За разлика от форта на шаха — отбеляза Боб, който непрестанно мислеше за нещастния Колин Макензи.

— Не бих била толкова сигурна — възрази меко Анабел и си наля чай. — Афганистанците трябва само да завземат фортовете на Махмуд хан и Мохамед Шариф и вашето интендантство ще се окаже в голяма опасност. Защото оръдията от двата форта могат да бъдат насочени пряко към него.

— Защо непрекъснато рисуваш дявола на стената? — попита уморено Кит.

— Ушите ми работят — отговори просто тя. — Освен това знам къде да застана.

— Сериозно ли говорите, мис Спенсър? — погледна я стъписано Боб.

— Бих желала да ме наричате Анабел или Айша — отговори тихо тя. — Да, говоря съвсем сериозно. Нима наистина сте вярвали, че Акбар хан и другите сердари ще се оттеглят? Че ще ви позволят да пренесете запасите си в крепостта? — Тя поклати глава и продължи с нарастваща горчивина: — Защо никой не ме разбира? Опитах се да обясня на Кит, но и той не пожела да прояви малко разум. Защо сте толкова твърдоглави?

— Това не е точната дума — поправи я Кит. — По-скоро може да се каже, че не желаем да загубим надежда.

— Ще поднеса вечерята в трапезарията, сър — обади се Харли, който беше проследил разговора без ни най-малки признаци на вълнение.

Вечеряха в мълчание. Анабел, която имаше дарбата да се съсредоточи върху мига, изяде супата и картофите с изражение на човек, който изпробва нещо ново и е изпълнен с искрено желание да го хареса.

— Чувствам се странно — призна тя, след като остави ножа и вилицата. — Познавам вкуса на яденето, познавам съставките му, но споменът е толкова далечен, че ми се струва напълно чужд.

— Ако е така, ще свикнеш наново с тази храна — рече Кит, който не притежаваше нейната дарба да държи настрана мрачните предчувствия.

— Мисля, че е крайно време да се оттегля — каза Боб и стана. — Вече е много късно и се боя, че подложих на изпитание гостоприемството ви.

Кит не направи опит да го задържи. Анабел му пожела любезно лека нощ и се скри в дневната. Остана загледана в огъня, докато Кит изпращаше приятеля си.

— Къде ще спя? — попита без заобикалки тя, когато чу стъпките му. — Имаш само една спалня.

Кит се изненада от горчивото си разочарование. Досега не беше осъзнавал колко силно се е надявал отказът на Анабел да е само временно явление, предизвикано от разбираемото й, но не много дълбоко недоволство.

Той се наведе над огъня, защото не искаше тя да види гнева му, и хвърли няколко съчки в пламъците. Отговорът му прозвуча подчертано небрежно:

— Ти ще спиш в моето легло, а аз ще се задоволя с дивана в дневната.

Айша поклати глава.

— Ти си поне с две педи по-дълъг от мен. Аз ще се чувствам по-удобно на дивана. Ще помоля Харли да ми даде чаршафи и завивки.

— Щом настояваш — съгласи се любезно той и бе удостоен с мила усмивка.

— Точно така, настоявам.

Тя излезе, забравяйки да затвори вратата. Кит погледна след нея и гневно прокле твърдоглавието й. Колкото и да беше раздразнен, се сети, че ще й е необходима някаква нощница, и отиде да й донесе една от своите. И без това ги носеше рядко.

Трябваше да й набави и други дрехи. Колко време можеше да я крие в дома си? Как да опази девическата й добродетел, след като присъствието й в дома му беше вече известно, макар и само на най-близките му приятели? А тя й беше необходима, за да може да заеме в обществото мястото, което й се полагаше по право. Защо, по дяволите, не бе помислил по-рано върху всички тези проблеми, защо беше действал така прибързано? За всичко беше виновна проклетата страст, дивото желание, което изпитваше към нея и което му пречеше да разсъждава разумно. Искаше да задоволи желанието си, без да мисли за последствията. И сега се оказа изправен пред последствията, но не и пред задоволяването. Макар и неохотно, призна пред себе си, че заслужаваше това наказание.

— Заповядай, мисля, че ще ти свърши работа. — Той остави нощницата на един стол в дневната и погледна към Харли, който вече застилаше дивана.

— Много ти благодаря — отвърна любезно тя. — Не очаквах такова внимание. — Тя го удостои отново със снизходителна усмивка и дланите го засърбяха. Никоя друга жена не му бе въздействала по този начин, не беше събуждала в тялото му тези сурови и бурни импулси. Но и никоя друга жена не бе означавала толкова много за него. Досега Кит вземаше удоволствието там, където го намери, и си тръгваше, без да се замисля за последствията. Кристофър Ралстън беше човек на честта и винаги се държеше безупречно, но не влагаше нищо от себе си; той плащаше поисканата цена, все едно в пари или по друг начин, а после се усмихваше и тръгваше по пътя си. Дори смешният пазарлък за Люси беше плод по-скоро на пиянството, отколкото на истински гняв срещу така наречените му приятели.

— Лека нощ. — Той се обърна рязко, влезе в спалнята и шумно затвори вратата.

— Лека нощ, мис. — Харли изпъна завивката и изскочи от дневната, без да я погледне.

— Лека нощ — промърмори Анабел в посока към затворената врата. Съблече се и нахлузи широката и дълга нощница на Кит през главата. После отиде до прозореца, отметна завесите и се загледа в нощта. Прозорецът беше с решетки като всички останали и тя беше сигурна, че и вратите са грижливо заключени.

Какво ставаше в града? Какво замисляше Акбар хан? Айша потрепери и косите на тила й настръхнаха. Тя знаеше отдавна колко лошо е положението на британците в града, както и че те почти не контролират страната; но до днес беше гледала на тях от висотата на орела, който кръжи над равнината и с развеселено презрение наблюдава гърченето на жалките същества, отредени за негова плячка и в същото време слепи за заплашващата ги опасност. Сега и тя беше хваната в плен на гъстата трева и ако орелът се спуснеше над нея, щеше да падне в ноктите му като всички останали, които не съзнаваха заплахата. В къщите отсреща живееха жени и деца… семейства, които си въобразяваха, че продължават да живеят в английско село и не съзнаваха, че са попаднали в лапите на нецивилизован и живеещ според свои закони противник.

Анабел обърна гръб на прозореца, угаси свещите и легна на дивана, осветен от догарящия огън. Диванът беше тесен и твърд. Студен и самотен. Тялото й копнееше за утехата, топлината и вълшебните радости, които й даряваше другото тяло. Кит беше съумял да събуди жената в нея, а сега лежеше самотен и студен от другата страна на стената.

Защо се беше подложила на това мъчение, защо искаше да се отрече от най-интимната си същност, след като животът беше толкова кратък… и може би клонеше към края си? Айша помисли още малко и скочи.

Кит се взираше с невиждащи очи в мрака. Мускулите го боляха от напрежение, в главата му беше същински хаос от горчиви самообвинения. В този миг вратата се отвори и в спалнята се плъзна облечена в бяло фигура.

— Салаам, Ралстън-хузор. — Тя захвърли тънката нощница и застана гола пред него.

— Поздравявам те, Айша — прошепна задавено той и отметна приканващо завивката. Нямаше смисъл да търси обяснения за появата й. Трябваше да я приеме така, както бе приел Айша през онази първа нощ… един прекрасен подарък от боговете на любовта и страстта.

Айша се мушна в леглото при него и той усети, че цялата трепери от студ.

— Ей сега ще те стопля. — Обгърна я здраво с две ръце и я притисна до тялото си. — Само ако знаеш как се измъчвах нощ след нощ със спомена за копринената ти кожа — зашепна пресипнало той. — Помня всичко от теб, помня аромата ти, страстта ти…

Айша се сгуши в него, преплете краката си в неговите, притисна се до него и се предложи цялата на търсещите му ръце.

— О, небеса — промърмори като на себе си Кит, — искам да прекарам безброй нощи само като те докосвам и усещам кожата ти под дланите си. Никога преди това не съм се чувствал така.

— И аз — прошепна едва чуто тя, скри лице във врата му и потрепери от сладостните милувки на ръцете му, които достигаха до всеки нерв и будеха желание за още нежност. Тя се отпусна напълно, надигна се срещу него и прие ръката му дълбоко в себе си, за да му разкрие тайнствените дълбини на тялото си.

— Искам да те любя по начин, който дори не си си представяла — пошепна в ухото й той и целувките му оставиха влажна следа между гърдите й. — Вкусът ти е прекрасен. — Върхът на езика му милваше брадичката й и си играеше в ъгълчето на устата й. — Харесва ли ти това, моя Ана? Кажи ми какво желаеш. Кажи ми какво ти доставя удоволствие.

Тя му отговори, обгърната от топлия, всепоглъщащ мрак, и той се засмя зарадвано и й даде всичко, което беше пожелала, докато тялото й се напълни с радост, а устата й се напука от въздишки и сладостни стонове. Вълните на насладата я носеха към върха отново и отново. Кит изглеждаше способен да продължи вечно тази игра, да й дарява безкрайно удоволствие с тялото си, докато тя потъна в съня на изтощението. Той лежа дълго буден, за да пази съня й, без да усеща желаното отпускане, но много доведен от това състояние.

Когато Айша се събуди, вече се зазоряваше. Кит се подпря на лакът, усмихна й се нежно и се наведе да я целуне.

— Добро утро.

Тя приглади назад непокорните му къдрици и го погледна разтревожено.

— Не можа ли да заспиш?

— Вероятно бях твърде развълнуван.

— Защо се въздържа?

— Не съм се въздържал. Следвах всяко свое желание — отвърна той и отново се усмихна. После сивите очи станаха сериозни и погледът им блесна изпитателно. — Искам те завинаги — заяви той. — И това е единственото, към което ще се стремя.

Анабел потрепери. В думите му имаше толкова настойчивост, такава непоколебима решителност… Желание да я притежава… право на собственик… дали имаше някаква разлика между него и Акбар хан? Не, тя знаеше, че той е различен, че всеки опит за сравнение е обречен на провал. Нямаше смисъл да бяга от чувствата, които я обвързваха с Кит така здраво, както и него с нея.

— Ела тук — усмихна се нежно тя и го притисна да легне. — И аз знам някои неща. Сега ще ти донеса желаното облекчение.

Кит се отпусна в мекото легло и ръцете й се плъзнаха по тялото му. Масажирайки умело тила, гърба, раменете и краката му, те стигнаха чак до петите и съживиха уморените му мускули. Когато се почувства ободрен, Айша насочи гъвкавите си пръсти към други места на тялото му и го накара да застене от наслада. Най-после двамата потънаха в дълбок сън, докато светът навън се будеше.

Десета глава

Събуди ги безредна стрелба, примесена с крясъци и тропот на крака. Кит се надигна точно в момента, когато вратата на спалнята се отвори с трясък и вътре нахлу Харли.

— Божичко, сър, тези проклети диваци стрелят по крепостта! — извика задъхано той, но изведнъж откри спящата в леглото на господаря му Айша и застана мирно. — Моля за извинение, сър — прибави сковано той. — Мислех, че няма да имате нищо против, ако ви събудя.

— Много съм ти благодарен, Харли — отвърна Кит, без да обръща внимание на смущението му. — Подай ми дрехите, ако обичаш. — Той скочи от леглото, протегна се с удоволствие, пое дълбоко свежия утринен въздух и бързо облече панталона и мундира си.

Анабел седна в леглото и примигна сънено.

— Наистина ли нападат крепостта?

— Да, мис. — Харли се обърна с гръб към леглото, макар че тя беше вдигнала завивката до брадичката си. Косата й блестеше на слънцето като разтопена мед.

Някой затропа с юмруци по входната врата и Харли се втурна да отвори. Кит се обърна към леглото.

— Трябва да изляза, за да видя какво става, но ще побързам да се върна.

— И аз ще дойда — отговори бързо тя и отметна завивката.

— Разбира се, че няма да дойдеш — отряза я категорично Кит. — Няма да се показваш на улицата.

— Защо не? — учуди се тя, вдигна нощницата от пода и бързо я навлече през главата си, защото откъм дневната долетя възбуденият глас на Боб Маркъм.

— Остани тук, докато се върна — нареди строго Кит и излезе от спалнята. — Боб, какво става, по дяволите? Наистина ли са предприели нападение?

— Трудно ми е да ти отговоря — промърмори мрачно Боб. — Всичко стана внезапно и избухна луда паника.

— Разбира се, че не е организирано нападение — обади се Анабел и влезе най-спокойно в дневната, докато закопчаваше последните копчета на нощницата си. Тя пристъпи към двамата мъже и с нетърпелив жест отметна назад пороя медноцветни коси. — Според афганистанците времето за открито нападение не е дошло… или поне според Акбар хан. О, добро утро, капитан Маркъм — поздрави с усмивка тя. — Прощавайте, че ви посрещнах така.

Изражението на Боб издаде от ясно по-ясно, че беше разбрал значението на облеклото и излизането й от спалнята на Кит, но той се овладя с достойна за похвала бързина.

— Добро утро, мис Спенсър.

— Анабел — поправи го автоматично тя. — Бих казала, че това е част от афганистанската стратегия на сплашване, също като вчерашното нападение над резиденцията.

— И ти наричаш вчерашното клане стратегия на сплашване? — изкрещя Кит.

Анабел сви рамене.

— Приемам, че е започнало като опит за сплашване, но нещата са излезли извън контрол. — Тя се запъти към дневната. — Мисля, че дрехите ми са още там. Ще се облека бързо и…

— По дяволите, Анабел, казах ти, че ще останеш вкъщи! — прекъсна я яростно Кит. — Не можеш да се разхождаш из селището, докато не се разберем как ще обясним присъствието ти тук. Разбери го най-после!

— Няма какво да разбирам — отговори ледено тя. — Кой се интересува коя съм и къде отивам?

— Кит е прав, мис… Анабел. — Боб побърза да се притече на помощ на приятеля си. — Съществуват някои правила, знаете ли, и…

— Те не важат за една афганистанска жена — отхвърли възражението Айша. — А тъй като вече не се намирам в зенаната на Акбар хан, не е нужно да спазвам законите му. Вие двамата си имате достатъчно задължения, нали? Вървете да ги изпълнявате, а аз ще се оправя тук. — Тя им кимна усмихнато и вратата на дневната се затвори зад гърба й.

Кит понечи да я последва, но осъзна, че нямаше време да се разправя с нея, а и не беше в настроение за словесни двубои с тази изключително упорита жена.

— Да върви по дяволите — промърмори ядно той и изскочи навън. Боб го следваше по петите.

— Май си отхапал по-голямо парче, отколкото можеш да сдъвчеш — отбеляза Боб и се изравни с приятеля си.

— О, не, не съм — възрази уверено Кит. — Всичко, от което се нуждая, е малко време, за да й изясня как стоят нещата. Работата е там, че тя не познава нашия начин на живот, че е свикнала с други правила.

— Вероятно си прав — отвърна тържествено Боб. — Щом й обясниш, че лейди Сейл няма да приеме благосклонно младата дама, живяла под покрива на един ерген, тя ще се примири с необходимостта да се държи с нужната предпазливост.

— О, я млъкни! — изфуча Кит. Никак не му беше приятно да му напомнят, че носи отговорност за случилото се. Скоро двамата стигнаха пред бунгалото, където беше устроена Главната квартира.

През това време Анабел се облече, закрепи на главата си шала на Кит и се уви в коженото палто, взето от къщата на Акбар хан. То я скриваше почти като чадри и тя беше сигурна, че няма да привлича вниманието на минувачите. В укрепеното британско селище имаше немалко афганистански прислужници. Тук живееха и семействата на войниците, които служеха във верните на британците полкове, така че никой нямаше да я сметне за чужда.

Харли не бе получил указание да заключи входната врата, освен това съзнаваше, че обстоятелствата са се променили. Лейтенантът беше довел в дома си тази опърничава пленница, беше споделил леглото си с нея и вече никой не можеше да й попречи да прави, каквото си иска.

— Ще отида до портите — обясни му спокойно Анабел. — Искам да видя какво става. Може би ще позная някоя важна личност, откъде да знам. Ако лейтенантът те попита къде съм отишла, кажи му, че ще се върна скоро.

— Много добре, мис. — Харли затвори вратата след нея, размишлявайки усилено. Очевидно любовното приключение на лейтенанта с дамата беше взело нова насока. Подобно поведение не е в стила му, каза си Харли, сигурен, че ако не приключи навреме, господарят му ще се забърка в страхотна каша. Той поклати глава, изпълнен с мрачни предчувствия, и се запъти към кухнята да приготви закуската.

Анабел забърза в посоката, от която идваха изстрелите. Скоро забеляза, че е единствената цивилна на улицата. Един офицер, който вървеше начело на рота войници към градската порта, й изкрещя на пачу да се маха от пътя му и да се прибере вкъщи. Тя се скри в една градина, изчака войниците да отминат и продължи по пътя си.

Портите бяха затворени; по насипите, които представляваха единственото укрепление на селището, се бяха струпали войници и отговаряха на огъня на противника. Афганистанците бяха в низината. Те хвърляха по неприятеля камъни, засипваха британците с обиди и заплахи. Съсредоточени в стрелбата, войниците по насипите не обърнаха внимание на Анабел, която се промуши умело между два поста и подаде глава над ръба.

Точно под нея се беше разположила орда гази, които крещяха и размахваха ятаганите си. Както беше предположила, пред укреплението се бе събрала неорганизирана тълпа, но видът й беше много заплашителен. Дългите афганистански мускети трещяха и бълваха куршум след куршум. Крясъците на газите бяха толкова страшни, че стреснатите войници около Анабел мърмореха молитви и проклятия. Все пак тя разбра, че афганистанците нямаха сериозно намерение да нахлуят в укрепеното селище.

Тя постоя още малко, но не се случи нищо, което да промени мнението й за нападението. Затова се промуши обратно покрай постовете, слезе на твърда земя и се зае да изтупва пясъка и сухите листа от палтото си.

— Какво, по дяволите, търсиш тук? — изрева един подофицер, който беше изпратен да ремонтира повредения насип наблизо. Той изгледа гневно забулената жена, появила се така внезапно между работещите мъже.

— Исках да видя какво става — отговори тя, без да се замисли. — Мисля, че е разумно да кажете на водача си да спре стрелбата. Газите ще загубят интерес и ще престанат да ви ругаят и заплашват, ако не им доставяте удоволствието да стреляте по тях. — Тя изобщо не осъзна, че бе говорила на английски.

— Какво казахте, моля? — прозвуча леден глас зад гърба й. Айша се обърна и се озова лице в лице с напет английски полковник с пригладени мустаци и обрулено от вятъра лице, загатващо за дълга служба под индийското слънце.

— О, опитах се да обясня, че газите долу само си играят — отговори сериозно младата жена. — Вярно е, играта им изглежда застрашителна, но ако престанете да им обръщате внимание, вероятно ще се оттеглят. Настроението им личи по крясъците. Доколкото можах да чуя, те са дошли да се навикат и скоро ще им омръзне. Не бива да се тревожите, докато не чуете сериозни заплахи.

— Нямам представа коя си и откъде си дошла, жено — прекъсна я студено полковникът, преодолял първоначалната си изненада, — но те уверявам, че нямам нужда от съветите ти.

Анабел вдигна ръце към небето и промърмори с примирение:

— Знаех си аз, феринджи, какво да ги правиш…

Лицето на полковника потъмня. В тази дума се криеше толкова презрение. Той я сграбчи за рамото и процеди през здраво стиснати зъби:

— Ти си само една афганистанска уличница и нямаш място сред почтените англичани. Ей сега ще заповядам да те изхвърлят при сънародниците ти!

— Айша! — С побеляло лице и замъглени от гняв и тревога очи Кит тичаше към тях през тревата. — Какво си направила, за Бога?

— Значи тази жена има нещо общо с вас, лейтенант? — осведоми се пренебрежително полковникът, без да пуска рамото на Анабел.

— Ами… да, сър — отговори Кит и отдаде чест. — Така да се каже…

— Стига си се извинявал, Кит — прекъсна го сърдито Анабел. — Само се опитвах да обясня на този господин, че газите нямат никакво намерение да нападат укрепленията. Ако англичаните престанат да отговарят на огъня, скоро ще им омръзне и ще се приберат по домовете си. Но с типичната си английска арогантност той дори не пожела да ме изслуша.

— Млъкни, за Бога! — изсъска Кит. Полковникът изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да получи удар. — Ей сега ще я отведа оттук, сър — продължи меко той, надявайки се да го умилостиви.

— Как така една афганистанска уличница говори като англичанка? — Полковникът не пожела да освободи жертвата си. Анабел най-после осъзна, че не се е държала в съответствие с подчиненото положение на пола си и на афганистанската раса. Тя сведе очи и в сърцето й пропълзя страх.

Кит нямаше какво друго да прави, освен да преглътне обидата, защото ако беше възразил, последствията за Анабел щяха да бъдат много по-трагични.

— Научила го е отнякъде — проговори предпазливо той.

— Така значи? Както по всичко личи, заедно с езика е научила и много други неща. Никога не съм виждал толкова безсрамна проститутка. По дяволите, лейтенант, онова, което правите зад стените на дома си, е ваша лична работа, но ви съветвам никога повече да не пускате това същество навън! — Полковникът погледна презрително Анабел и я бутна в ръцете на Кит. — Ако още веднъж я видя на насипите, ще я хвърля на приятелчетата й отвън да си поиграят с нея. Всички знаем какво правят газите с жени, които са лягали с враговете им. — Той се поклони сковано и се оттегли.

— Да вървим — изръмжа гневно Кит и улови ръката й. — Никога не са ме унижавали така, през целия ми живот! — Той я потегли след себе си, продължавайки да говори през стиснатите си зъби: — Ти да не си полудяла? Защо дойде тук? Защо парадираш с афганистанското си презрение към феринджи? Колко пъти трябва да ти напомням, че не се намираш в крепостта на Акбар хан, а в британския лагер!

— Само се опитах да му дам няколко добри съвета, но той дори не пожела да ме изслуша — възмути се Анабел, спъна се в един камък, изохка от болка и продължи да подскача на един крак зад него, сипейки ругатни на персийски.

Кит обгърна с една ръка тънката й талия и я подкрепи, за да може да огледа крака й.

— Как можа да си помислиш, че един британски полковник ще се вслуша в съвета на една цивилна? — попита горчиво той.

— Но аз произхождам от Англия също както и той… или поне ти така твърдиш. — Айша стъпи предпазливо на земята и изохка. — Освен това случайно знам неща, за които той няма и понятие. Не намираш ли, че е глупаво да си хабят така мунициите за някакви си гази? Това не е войска, Кит, а само група фанатици. — Двамата продължиха пътя си. — Просто не мога да проумея защо вашите благородни водачи не пожелаха да предприемат нищо срещу клането в Кабул, което беше наистина важно, а сега хабят време и куршуми за тази безсмислица.

Стигнаха до бунгалото на Кит и той я бутна да влезе.

— Каква желаеш да бъдеш? — Гласът му прозвуча дрезгаво. — Афганистанка или англичанка? Моля те, Анабел, помогни ми. Докато си тук, трябва да вземеш решение и да се придържаш към него.

— Не те разбирам — отговори равнодушно тя и подуши любопитно. — Харли е сготвил нещо хубаво, а аз умирам от глад.

— Нека първо ти обясня — каза нетърпеливо той. — После ще закусим.

— С пълен стомах ще те слушам много по-добре — възпротиви се тя и отвори вратата към трапезарията.

— Не искам да ме слушаш с пълен стомах! — Кит улови ръката й и я въведе в дневната. — Трябва да ти кажа нещо важно, Анабел.

— Бих желала да престанеш да се отнасяш към мен така грубо. Започва да ти става навик. — Тя свали булото си и захвърли тежкото палто на един стол.

Кит въздъхна и започна да разтърква пулсиращите си слепоочия.

— Не исках да бъда груб. Работата е там, че ти не преставаш да ме предизвикваш. Още от първия миг, в който те видях. Помниш ли как опря камата във врата ми?

Споменът я накара да се усмихне.

— Не е вярно, че те предизвиквам винаги — поправи го меко тя.

— Е, може би наистина невинаги — ухили се уморено той. — Но не мога да те държа по цял ден в леглото, нали?

— Не съм толкова сигурна — промърмори тя и го погледна изпод вежди. — Ако съдя по досегашния си опит, съм готова да повярвам, че ще успееш.

Кит усети как се разколеба. Пак беше готов да потъне в чувствените обещания на нефритовите очи. Улови се за облегалото на един стол и го стисна до болка, за да се върне на земята.

— Искам да ме изслушаш.

— Слушам те. — Тя приседна на един стол и се заигра с диамантената игла, която беше свалила от булото си.

— Трябва да вземеш решение коя ще бъдеш отсега нататък — започна той. — Анабел не може да остане под моя покрив, а Айша не може да се движи свободно по улиците и да раздава мъдри съвети на британските полковници, още по-малко пък да изразява на безупречен английски презрението си към феринджи.

— Защо Анабел не може да остане при теб? — Тя остави иглата на масата и го погледна заинтригувано.

— Защото това би я отлъчило от обществото — отвърна сухо той. — Не вярвам да си чак толкова наивна, Анабел, че да не го разбираш. Ти си родена в това общество и си запозната с правилата му. Британската общност тук ще те презира и положението няма да се промени след връщането ни в Англия.

Младата жена поклати глава.

— Да не мислиш, че бих дала и една смокиня за тяхното уважение?

— Аз обаче ще дам. — Още докато го казваше, Кит осъзна, че за първи път се интересува истински от мнението на обществото. Досега изобщо не бе помислял как лудориите му се оценяват от хората, сред които се движеше, дори се присмиваше на приятелите си, които го уверяваха, че е подчинен на смешните правила и още по-смешните наказания. Днес обаче не можеше да им се присмива, защото ставаше въпрос за Анабел.

— Ако пожелаеш да бъдеш Анабел, ще те представя на лейди Сейл — продължи той. — Ще й разкажем само част от историята ти, разбира се, и съм сигурен, че тя с готовност ще те приеме под крилото си. Тя обича такива задачи… приобщаването на заблудени деца й е наистина по сърце и… — Той млъкна и я изгледа объркано.

Анабел се тресеше от безмълвен смях, а по бузите й се стичаха сълзи.

— Това не може да бъде! — извика тя. — Затова ли ме отвлече от зенаната на Акбар хан, за да ме предадеш под опеката на лейди Коя-беше… О, не, Кит, признай, че само се шегуваш!

Кит я погледна втренчено и отговори настойчиво:

— Не, не се шегувам. Как иначе ще си възвърнеш мястото в обществото?

Айша скочи на крака и сълзите по бузите й бързо изсъхнаха.

— Как можеш да говориш такива глупости? Не виждаш ли в какво положение се намираме? Какво те е грижа за мястото ми в обществото? Да приемем, че успеете да напуснете Афганистан и да стигнете в Индия. Не помисли ли, че нечовешките трудности, които ще трябва да преодолеете по пътя през планините в тази люта зима ще изличат всички глупави правила? Англичаните трябва да оцелеят, Кит. Докато водят тази жестока битка, никой няма да се интересува коя съм и откъде съм дошла.

Кит призна логиката в думите й. Нямаше какво да им възрази.

— Вероятно си права. Ала спомените са нещо коварно и стигат далеч назад. Ако оцелеем и ти пожелаеш да си изградиш нов живот в Англия или Индия, трябва предварително да се погрижим за всичко. — Очите му светнаха развеселено. — Не съм и очаквал, че ще се съгласиш да заживееш под един покрив с лейди Сейл, но държах да ти изясня положението. Остани при мен, Айша. — Той й протегна ръка и заключи: — Честно казано, не мога да понеса мисълта да се разделим. Все пак трябваше да проявя почтеност и да ти предложа най-доброто разрешение от гледна точка на обществото.

Ръцете й се отпуснаха в неговите, меки и топли.

— Искам много добре да проумееш онова, което ще ти кажа, Кристофър Ралстън. Никога няма да приема навиците и правилата на феринджи. От много години насам съм се научила да ги презирам, освен това вече не признавам произхода си и свързаните с него задължения. Ако приобщаването ми към английското общество е толкова важно за теб, ще останеш разочарован. Ако обаче ми дадеш възможност да избера свободно, ако не държиш да ми наложиш ролята на Анабел Спенсър или на Айша от зенаната на Акбар хан, аз съм готова да остана с теб.

— Докога? — попита дрезгаво той и стисна ръката й.

Айша се засмя и поклати глава.

— Докато стане онова, което ни е отредено. Това беше, което исках да кажа. — Тя се надигна на пръсти и го погледна изпитателно. — Афганистанците вярват, че съдбата на един мъж може да се прочете по челото му. За съжаление не разбирам какво е написано на твоето. Кой би могъл да каже какво ни готви бъдещето? Нека живеем сега, в този миг.

— Обещаваш ли ми поне да бъдеш предпазлива, когато се движиш из селището? — попита настойчиво Кит и пусна ръката й.

— Ще се държа с истинско мюсюлманско смирение и ще се подчинявам на всички нареждания, Ралстън-хузор — обеща засмяно тя и се поклони. — Можем ли сега да закусим?

Кит не беше напълно наясно за какво се бяха споразумели. Вероятно за нищо съществено, но това беше само началото. Тя щеше да остане доброволно при него, докато се случеше нещо, което да ги раздели, или докато променеше решението си… Докато закусваха, той не откъсваше очи от усмихнатото й лице. С вродената си непосредственост, за която й се възхищаваше и й завиждаше, тя се занимаваше с онова, което беше пред очите й — сякаш срещата с полковника и последвалият я разговор изобщо не се бяха състояли.

— Извинете, сър, но се получи вест от Главната квартира — обяви тържествено влезлият в трапезарията Харли. — Трябва незабавно да се явите при генерал Елфинстоун.

Кит хвърли салфетката си на масата и стана.

— Какво иска пак? Вече получих заповедите си за деня.

— Какви заповеди? — попита с пълна уста Анабел.

— Да надзиравам инвентаризирането на запасите в укрепеното селище — отговори търпеливо той. — Задачата не изисква много време, тъй като запасите ще ни стигнат най-много за два или три дни. Не виждам как ще напълним складовете, когато портите са обсадени от ревящи тълпи. — Той заобиколи масата, за да я целуне, приведе се и издуха трохичката от устата й. — Защо не си легнеш? Нощта беше много къса, струва ми се.

— Нямам нужда от много сън. — Тя протегна ръка и докосна устата му с връхчето на показалеца си. — Много повече се нуждая от движение. — Забележката беше подчертана с дързък жест и Кит избухна в смях.

— Отивам да видя какво е намислил генералът, но ще побързам да се върна, за да удовлетворя потребностите ти.

— Можеш ли да ми намериш кон? — попита тя и Кит я погледна смаяно. — Говоря сериозно. Не мога цял ден да седя вкъщи.

— Къде ще яздиш? По улиците може би?

— Не звучи много примамливо.

— Най-лесно ще бъде да те заведа в манежа. Ако желаеш, можеш да се поупражняваш в дресировка. Рисалдарят, който отговаря за манежа, е много любезен и в същото време страхотен учител по езда. Сигурно ще настоява да те учи, особено когато аз отсъствам.

— Как ще ме представиш?

— Нямам ни най-малка представа — ухили се Кит. — Ти не се поддаваш на никакво описание. Остави ми малко време, все ще ми хрумне нещо умно.

Той се запъти към Главната квартира в най-добро настроение. Укрепеното британско селище беше изложено на дръзки нападения и жителите му тръпнеха от страх, а той се забавляваше. В сърцето му нямаше и капчица страх или тъга. Срещна само няколко цивилни, затова пък улиците гъмжаха от униформени, които крачеха забързано към насипите. Причината за това бързане беше по-скоро в главите им, отколкото в истинското положение на нещата. Във въздуха се носеха безброй противоречиви заповеди и никой нямаше представа какво става в действителност и какво би трябвало да се предприеме.

Когато се яви при генерал Елфинстоун, Кит веднага разбра какво му се готви.

— Ето ви най-после, Ралстън. Имам задача за вас — посрещна го генералът. За разнообразие днес гласът му звучеше решително. — Смятаме, че задачата е подходяща за особените ви таланти. Сър Уилям ще ви обясни всичко.

Кит се обърна към пълномощника на Короната, който както обикновено стоеше пред огъня с изпъчени гърди.

— Сър Уилям?

— Получихме послание от Акбар хан — започна тържествено сър Уилям. — Пратеникът му пристигна пред портата преди половин час, придружен от бляскава свита. — Сър Уилям си позволи лека усмивка. — Очевидно ханът е започнал да се вразумява. Изразява съжаление за безредиците в Кабул и за загубите, които понесохме, и желае да поговорим как най-добре ще се възстановят редът и спокойствието.

Кит се поклони без следа от вълнение.

— Наистина ли, сър?

— Да, лейтенант. Акбар хан заявява, че властта му над другите сердари не е много сигурна и че не може да отговаря за поведението им, но желае да обсъди с нас някои общи действия, за да утвърди не само своя авторитет като син на сваления шах, а и авторитета на британската корона. Според него това е единственият начин да бъдат обуздани непокорните ханове.

В съзнанието на Кит изникна образът на Акбар хан: пронизващите сини очи, които виждаха много повече от онова, което беше очевидно, остро изрязаната уста, страстната, капризна природа, набитото, силно тяло, безусловният авторитет на мъжа, който беше свикнал всички наоколо да му се подчиняват и да разполага с живота им; и към всичко това се прибавяше върховната му цел — освобождаването на родната страна от натрапниците и отмъщението за причиненото зло.

Това беше мъжът, който според Елфинстоун и Макнейтън желаеше помирение и споразумение. Кит не каза нито дума.

— Тъй като вече се познавате с Акбар хан и сте водили разговор с него, генералът и аз сме на мнение, че можете да изпълните ролята на посредник. — Сър Уилям приглади вратовръзката си. — Акбар хан моли срещата да се състои в Кабул, като нашият посредник ще пътува под защитата на ескорта, изпратен от сердаря със собствения му пратеник. Можете да вземете със себе си още трима военни. Изборът е ваш.

— Каква вест ще отнеса на Акбар хан? — попита делово Кит.

— Засега задачата ви е да изслушате предложенията на хана и да му предадете нашето настойчиво желание за прекратяване на размириците — отговори Макнейтън. — След това ще се върнете да докладвате.

— Както заповядате. — Кит отдаде чест, без да покаже и сянка от съмнение в смисъла на поставената му задача. — Ще тръгна само след няколко минути.

Той излезе и тръгна да търси хавилдар Абдул Али. Съзнанието, че ще бъде придружаван от мъжа, който беше неотлъчно до него при първото посещение в крепостта на Акбар хан, облекчаваше задачата му.

Хавилдарят го изслуша, кимна равнодушно и обеща да вземе със себе си двама сепои от предишната експедиция.

— Смятате ли, че ни готвят капан, сър?

Кит вдигна рамене.

— Не вярвам, че ни грози непосредствена опасност. Но можеш да бъдеш сигурен, че под повърхността на тази покана се крие непроходимо блато. Акбар хан няма никакъв интерес да преговаря с англичаните.

Това мнение бе подкрепено енергично от Анабел, когато Кит се върна в бунгалото си да се приготви и да облече парадната си униформа. Тя погледна на проблема от друг аспект, за който той не бе помислил досега.

— Какво ще стане с теб, ако Акбар хан е решил, че именно ти си ме отвлякъл? — Тя се разхождаше неспокойно по спалнята, докато Кит се бръснеше. Харли извади от шкафа чистия син мундир със златни ширити и излъскани копчета, тъмносиния панталон, златистожълтия ешарп, еполетите и колана с камата. После донесе и ботушите, излъскани до блясък.

— Как би стигнал до това заключение? — Бръсначът спря за миг, ала очите му останаха устремени в огледалото.

— Той не е глупак, Кристофър Ралстън.

— Разбира се, че не е. — Бръсначът поднови работата си. — Все пак не разбирам как би могъл да стигне до това заключение. Той не знае, че аз съм в Кабул, никой не ни е видял да излизаме от къщата, никой не те е чул да викаш. Онази нощ в града цареше такъв хаос, че можеше да се случи какво ли не.

— Акбар хан умее да прониква зад очевидното — настоя Айша. — Когато застанеш срещу него, той ще разбере всичко. — Тя знаеше, че след нощта, в която я бе подарил на англичанина, ханът хранеше подозрение и към двамата, макар че никога не го бе споменавал. Но след като бе живяла толкова дълго с него, тя се бе научила да разпознава настроенията му. Нямаше нужда от думи, за да разбере, че промяната й му бе направила силно впечатление.

Кит избърса лицето си с горещата, влажна кърпа, която му поднесе грижовният Харли.

— Все пак той не може да бъде сигурен, Анабел. А и си има достатъчно други грижи. Смяташ ли, че ще има време да изтръгне от устата ми признание? — Той зададе въпроса на шега, но младата жена го прие сериозно.

— Не знам какво точно ще направи — отговори откровено тя. — Бих казала, че няма да се занимава надълго и нашироко с теб, но той е страстна и непредвидима натура. Ти го знаеш не по-зле от мен. Ако видът ти събуди в сърцето му определени подозрения, като нищо ще заповяда да ти прережат гърлото в стаята за гости.

— Велики Боже, мис, нали не говорите сериозно? — намеси се Харли. В гласа му звучеше неподправен ужас. Той бе станал свидетел на разговор, дал отговор на повечето от измъчващите го въпроси.

— За съжаление не се шегувам, Харли — потвърди трезво Айша. — Не можеш ли да помолиш генерала да изпрати друг офицер, Кит?

— И какви причини да изтъкна? — Кит вдигна високо русите си вежди. — Е, кой сега се държи глупаво? — Той облече чистата риза и се засмя. — Нима ми предлагаш да обясня на Макнейтън и Елфинстоун, че след като съм откраднал любимката на Акбар хан от строго охраняваната му зенана, не е много разумно да се изправя срещу него на собствената му територия?

— Може да стане много страшно — прошепна замислено тя. — Ако дойда с теб…

— Какво? — Кит захвърли панталона си и се изправи пред нея.

— Мога да дойда с теб в Главната квартира и да обясня на генерал Елфинстоун и на сър Уилям как стоят нещата. Като им кажа какво знам за Акбар хан, те ще проумеят, че…

— Не бива, мис! — намеси се Харли, преди Кит да е успял да си поеме въздух. — Не е редно лейтенантът да се отказва от една опасна мисия. Той не би могъл да помоли за това, разбирате ли? Камо ли пък по лични причини!

— О! — Анабел се отпусна на леглото. — В такъв случай нямам какво повече да кажа.

Никой не промълви нито дума, докато Кит окачи сабята на колана си и взе под мишница шапката с перо. Той направи жест към вратата и Харли побърза да излезе.

— Анабел, скъпа, толкова ли малко доверие имаш в мен? — Кит застана пред леглото и се вгледа с болка в неподвижната фигура.

Младата жена вдигна глава и го погледна сериозно.

— Това не е въпрос на доверие, Кит. Тук има нещо друго… Акбар хан не е обикновен противник, не бива да съдиш за него от своя гледна точка. Ти ми каза, че е безчестно да се откажеш от мисията по лични причини, и аз го приемам. Но когато отидеш при Акбар хан, не очаквай той да играе по твоите правила. Ти играй според неговите.

— Спомняш ли си как участвах в бозкаши? — Той се наведе и докосна устните й със своите. — Играх според неговите правила, но прибавих и моите. Е, победиха ли ме?

Анабел поклати глава.

— Не, не те победиха. Върви бързо и се върни жив и здрав.

Тя излезе на вратата, за да го изпрати, махна му и се върна в спалнята. Имаше чувството, че покривът всеки миг ще се срути над главата й. Не беше свикнала с английските удобства, не се чувстваше добре в това типично английско предградие. Искаше да язди към града заедно с Кит, да разгадава вместо него интригите и коварството, да види отново света, в който беше живяла. Не, той трябваше да отиде сам, я тя щеше да остане тук с Харли.

Макар че беше живяла уединено, тя се беше научила да се защитава от коварството и подлостта на околните. Намираше заобиколни пътища, разпознаваше опасностите, заобикаляше ги, когато беше нужно, обмисляше всяка своя стъпка, реагираше бързо и тайно. Нима Кит можеше да очаква, че тя ще стои бездейна и ще чака завръщането му в това стерилно, изкуствено място, неподготвено за живота в Афганистан? Защо никой англичанин не си беше дал труд да опознае неизвестното, да го разбере, да се съобрази с него, както беше сторила тя? Защо никой не искаше да приеме, че тя познаваше сина на Дост Мохамед най-добре от всички?

В момента ръцете й бяха вързани. Много скоро обаче щеше да бъде принудена да действа. Тогава щеше да тръгне по пътя, отреден й от съдбата!

Единадесета глава

Шест афганистански ездачи бяха възседнали едрите си бойни жребци и чакаха Кит пред вратата на укрепеното британско селище. Изпод кепетата им се подаваха къдрави черни коси, лицата им бяха безизразни. Малката група ездачи, начело на която препускаше английският лейтенант, препусна към тях.

— Салаамат баши — поздрави церемониално Кит.

— Мандех набаши — отговори един от ездачите и веднага обърна коня си към града.

— Какви жалки глупаци — промърмори под нос Абдул Али и думите му бяха класическо омаловажаване. Сепоите се подредиха в редица и потеглиха към града.

До Кабул имаше две мили и те бяха изминати в пълно мълчание, фанатичните гази, които нападаха укрепеното селище, бяха изчезнали, само отделни малки групи продължаваха да хвърлят камъни срещу войниците и да ги обиждат. Като видяха преминаващата група, те се събраха край пътя и се развикаха възбудено. Един от ездачите им отговори кратко, но Кит успя да чуе името на Акбар хан и се успокои. Това име имаше магическо въздействие. Газите кимнаха и се разотидоха.

Улиците на Кабул бяха опустошени при безредиците. Двудневните битки, грабежи и убийства личаха ясно по опушените сгради, купищата боклуци и неприбраните трупове. Малкото хора, които бяха излезли по улиците, застиваха по местата си и зяпваха лейтенанта в блестяща униформа със страх и в същото време предизвикателно, ала не правеха опити да ги обиждат с думи или жестове.

Къщата на Акбар хан си стоеше на мястото, мрачна и внушителна както по времето, когато Кит дебнеше отсреща и чакаше появяването на Айша на някой от прозорците. Той внимаваше много за израза на лицето си, за да не се издаде, че е запознат с обстановката, особено когато слязоха от конете и бяха отведени вътре.

— Ах, Ралстън-хузор, не смеех да се надявам, че отново ще имам удоволствието да те видя. — Акбар хан беше застанал в горния край на стълбището. Шалварите му бяха пъхнати в ботушите за езда, копчетата на тъмнозеления жакет блестяха, главата му беше гола. — На кого да благодаря за щастието, че ми изпратиха именно теб, за да преговаряме за това нещастие… Честта е неоценима, повярвай. — Той слезе бавно по стълбата с усмивка на устните, но в очите му нямаше и искрица топлина. Втренчи поглед в лицето на Кит и дълго остана така. След това кимна бавно. Очевидно беше намерил онова, което търсеше. — Моля… — Той направи жест към вратата вляво. — Ще изпием по чаша шербет и ще си поговорим. Хората ти могат да останат тук.

— Смятате ли, че това е разумно, сър? — прошепна зад гърба му Абдул Али.

— Ти си мой гост, Ралстън-хузор — проговори подкупващо Акбар хан. — Нали няма да обидиш гостоприемството ми, като откажеш?

— О, никога — отговори със същата мекота Кит. — Почакайте ме тук, хавилдар.

— Както желаете, сър. — Абдул Али остана в средата на просторното помещение, сложил ръка на пистолета, наблюдавайки внимателно какво става наоколо. Лейтенантът и домакинът му се скриха зад вратата.

Стаята, в която влязоха, беше празна и Акбар хан напълни сам чашите с шербет. Подаде една на Кит, взе своята и я вдигна насреща му.

— Добре дошъл, Ралстън-хузор — проговори тържествено той и отпи голяма глътка.

Кит сведе глава и също отпи от чашата си.

— Чух, че си имал някои предложения, Акбар хан.

Сердарят го погледна с тъжно лице.

— Случилото се е ужасно! Желая лично да изразя най-дълбокото си съчувствие за смъртта на Бърнс, Ралстън-хузор, и на другите ви офицери. Вярвам, че ще предадеш тези мои думи на началниците си. Сега обаче трябва да помислим какво да сторим, за да не се повтарят тези страшни събития. — Той поклати загрижено глава. — Искам да разберете, че моят народ е много нещастен, а когато афганистанците са нещастни, те са склонни към… буйство, нека го кажем така.

— Аз бих избрал по-силна дума — отвърна глухо Кит. — Можеш ли да гарантираш, че безредиците няма да се повторят?

— Съжалявам, но не мога! — Акбар хан отново поклати глава. — Разбери ме, моля те. Моят авторитет и влиянието ми върху другите военни вождове са незначителни, лейтенант. Всички те имат своите лични оплаквания от феринджи и сами ще решат какво да правят. Някои вероятно ще се съгласят на примирие, но другите… — Той вдигна безпомощно рамене.

— Какво предлагаш? — попита спокойно Кит. В никакъв случай не биваше да показва, че не вярва в безпомощността на хана.

— Мисля, че за Макнейтън ще бъде полезно да разбере колко различни са водачите на племената, Ралстън-хузор. Колкото по-разединени са те, толкова по-трудно ще постигнат споразумение какво да предприемат срещу чужденците. — Той поглади брадата си по начин, който веднага би накарал Айша да застане нащрек. — Сигурен съм, че пълномощникът на кралицата поддържа връзка с някои сердари. Добре е, ако се опита да… посее раздори между тях.

— И как ще стане това? — попита недоверчиво Кит.

Акбар хан се усмихна добродушно.

— Пълномощникът сам трябва да избере метода си на действие. Възможно е например да ги възнагради щедро за услугите им или пък да ги сплаши. Самият аз ще се застъпя за спиране на бунтовете и за признаването на шах Сойах. Мисля, че е дошло времето за подобно споразумение.

Кит сведе глава. Трябваше да скрие убеждението си, че току-що бе получил най-лошия възможен съвет. Макнейтън непременно щеше да хареса мисълта да посее раздори между племенните вождове, но това начинание беше предварително осъдено на неуспех. Защо Акбар хан се преструваше, че е променил отношението си към англичаните? Той се бе заклел, че няма да прави компромиси, докато британците са на афганистанска земя, и Кит не повярва нито за миг, че ханът е променил решението си. Все пак трябваше да скрие тези мисли.

— Ако това е всичко… — проговори учтиво той, обърна се и се запъти към вратата.

— Ралстън-хузор? — Гласът на Акбар хан звучеше все така меко.

— Да? — Кит се обърна отново към него и усети как по тялото му пропълзя леден студ. В пронизващите сини очи пламтеше смъртоносна омраза.

— Помниш ли играта бозкаши?

— Разбира се.

— Понякога, когато един от мъжете ни е извършил несправедливост към друг, правилата могат да се променят. Тогава не използваме за трофей тялото на животно. — Той направи пауза и устата му се опъна в тънка линия. За първи път Кит осъзна цялата му жестокост. — Самият злосторник се превръща в плячка за ловците — допълни Акбар хан, без дори да трепне.

Кит стисна здраво зъби, срещна погледа му и се постара да запази непроницаемо изражение. Нямаше нужда да се преструва, че не разбира за какво става дума. Акбар хан беше отгатнал истината. По-добре беше да посрещне спокойно предизвикателството.

— Разбира се — продължи замислено ханът, — ако стореното зло бъде поправено напълно и навреме, играчите могат да проявят великодушие… спрямо един разбираем порив. Обаче… — очите му станаха още по-студени — ние сме привързани към онова, което притежаваме, Ралстън-хузор, и сме много ревниви. Освен това се гневим лесно, когато някой от нашите наруши клетвата си за вярност. Наказанието за неверността е безмилостно… Ти ме разбираш, нали?

— Говориш със загадки, Акбар хан — отговори спокойно Кит и сам се учуди колко твърдо прозвуча гласът му.

Акбар хан се усмихна и отново вдигна рамене.

— Вероятно ще ти достави радост да разгадаеш тази шеговита загадка, Ралстън-хузор, а и ще ти бъде полезно да си поблъскаш главата… полезно и за теб, и за един друг човек… — Той плесна рязко с ръце и звукът отекна заплашително в помещението. Вратата се отвори безшумно и в стаята влезе строен войник с дълго палто и кепе на главата.

— Отведи този феринджи обратно в укрепеното селище — заповяда Акбар хан и изчезна, без да се сбогува.

Обратният път също премина в мълчание. Кит не беше в настроение да разговаря за срещата си с Акбар хан. Мислите му бяха посветени единствено на нерадостния й завършек. Акбар хан го бе заплашил, но отправената към Анабел заплаха беше много по-страшна. Ако Айша не се върнеше при него, той щеше да приеме, че е отишла при чужденеца по своя воля. А това означаваше, че той щеше да има право да я обвини в нарушаване на клетвата за вярност. Кит не знаеше какво наказание се полага на престъпилите тази клетва, но ако той беше заплашен да изиграе ролята на плячката в бозкаши, нямаше нужда да е надарен с голямо въображение, за да си представи как афганистанците наказваха предателството и неверността.

Пред портата на крепостта ескортът ги остави, без да каже дума за сбогуване. Кит остави хавилдаря и сепоите при Главната квартира и влезе, за да представи доклада си.

Както се бе опасявал, съветът на Акбар хан бе приет с въодушевление. Пълномощникът на Короната потърка доволно ръце.

— Да, да, мисля, че ханът има пълно право. Ако успеем да разединим бунтовническите водачи, ще отслабим значително опозицията срещу шаха. Нека бунтовниците се избиват помежду си, така няма да тръгнат срещу нас.

— Как смятате да го постигнете, сър Уилям? — попита с немощния си глас Елфинстоун, полегнал в креслото си.

— Ще се възползваме от услугите на Мохун Лал. Той има много приятели между сердарите, но винаги е бил лоялен към нас. Само той знае кого да възнаградим и кого да заплашим. — Сър Уилям кимна доволно. — Можем да отидем дори малко по-далеч. Ако успеем да отстраним от пътя си някои от най-злобните ханове, бунтовете ще престанат.

— Как конкретно ще го направите? — попита отново генералът и примигна.

— С атентати, естествено — отговори самоуверено Макнейтън. — Ще обявим награда за главите им и ще чакаме. Ще видите как ще започнат да се стичат желаещи.

Кит не можа да потисне вика на отвращение и пълномощникът го изгледа унищожително.

— Какво казахте, лейтенант?

— Наистина ли вярвате, че предателството е правилният път, сър Уилям? — въздъхна лейтенантът.

— Ще победим тези вероломни диваци със собствените им оръжия — обясни високомерно пълномощникът. — Сам Акбар хан ни го предложи, нали?

— И вие сте готов да се вслушате в съвета му? Нима му имате доверие? Защо ще се опитва да ни помогне?

Макнейтън се ядоса още повече.

— Ханът знае много добре, че не е в състояние да ни победи. Щом майор Грифит излезе от Кубари-Джубар и се присъедини към нас, щом бригадата на генерал Сейл пристигне от Кандахар, веднъж завинаги ще сложим край на бунтовете. Акбар хан разсъждава като реалист и не желае да има нищо общо с непримиримите националисти. Когато всичко отмине, той ще застане на наша страна, ще видите.

— Вероятно точно това ще направи — промърмори Кит. — А сега ви моля да ме извините, генерале… Трябва да се върна към задълженията си. Нали ми наредихте да надзиравам инвентаризацията.

— Да, разбира се, лейтенант, свободен сте. — Елфинстоун му махна с ръка и Кит излезе от кабинета с чувството, че е омърсен. Откога британската армия си служеше с подобни дивашки методи? Но Макнейтън не беше войник. Той беше цивилен политик и предателството беше един от основните пътища към върха. Според него убийствата от засада и подкупите бяха необходима част от играта, те не опетняваха честта му. А войникът, който трябваше да се противопостави енергично на този план, беше твърде слаб, за да го стори.

— Как мина, Кит? — посрещна го Боб Маркъм пред един от складовете. Той изслуша разказа на приятеля си за посещението при Акбар хан и за последвалия разговор с Макнейтън и Елфинстоун и се потърси от отвращение.

— Велики Боже! — промърмори задавено той. — Тези хора не са на себе си! Военната сила е единственият път, по който можем да докажем превъзходството си, а онзи говори за атентати. Освен това аз познавам Мохун Лал и намирам, че е коварно копеле. Напълно е подходящ за задачата, която ще му поставят. — Той удари с бастуна си живия плет, покрай който минаваха, и няколкото останали листа нападаха по земята. — Впрочем, как е дамата?

— Неспокойна е — отвърна Кит. — Би трябвало да се прибера вкъщи, за да се уверя, че не се е заела с нещо, което може да й струва главата. Обеща ми да се държи прилично, но не съм сигурен, че проумява какво означава това за англичаните. — Той се почеса по главата и смръщи чело.

Боб направи опит да се усмихне.

— Не съм те виждал толкова сериозен, драги мой.

Кит направи жалка гримаса.

— Това е много отговорна задача, Боб. Как мога да бъда сигурен, че тя няма да плаща за лудостите, които извърших? Ако лейди Сейл и другите стари кокошки узнаят коя е и откъде идва, никой няма да пожелае да я приеме в дома си. Тя твърди, че й е все едно, но това са глупости. Тя просто не разбира какво означава това, защото е забравила живота в Англия.

— Първо обаче трябва да се измъкнем оттук, не мислиш ли?

— Точно така. — Кит се намръщи още повече. Огледа заснежените върхове в далечината и потръпна от студ. — Трябваше да я оставя там, където си беше, Боб.

— Нещата се развиват твърде бързо — отбеляза добродушно приятелят му. — Досега не бях те чувал да се разкайваш за каквото и да било. Какво стана с Кит Ралстън, който се втурваше във всяка нова игра, без да мисли за края й? Какво стана с Ралстън, когото всички познаваме и обичаме?

— Струва ми се, че ми стана скучно с този човек — отговори сериозно Кит. — Виж, Боб, би ли ми направил една малка услуга? Поеми инвентаризацията вместо мен. Аз трябва да се видя с Анабел.

— С удоволствие — съгласи се веднага Боб. — Следващия път, когато изтегля късата сламка за някой опасен патрул, ще я връча на теб.

— Съгласен. Много ти благодаря. — Кит забърза към дома си. Вече знаеше какво трябва да направи.

Анабел седеше повече от час до прозореца, който гледаше към улицата. Щом го видя да завива зад ъгъла, излетя навън като куршум.

— Къде беше толкова дълго? Направо полудях от тревога — развика се тя и го прегърна насред улицата. — Чак сега ли се връщаш от Кабул?

— Не, върнах се преди час и половина — отговори сериозно Кит и я погледна намръщено. — За Бога, Анабел, прибери се вкъщи! Нямаш палто и главата ти не е покрита. Не се показвай никога повече в този вид, чуваш ли!

— Стига глупости! — озъби се тя, отстъпи крачка назад, опря ръце на хълбоците си и от очите й лумна зелен огън. Тежката плитка се люшкаше по гърба й. — Как смееш да ме оставиш сама толкова дълго! Трябваше първа да узная, че си се върнал жив и здрав!

— Ти не разбираш ли, че трябваше да докладвам на Макнейтън? — попита раздразнено той, огледа се и въздъхна облекчено. Улицата беше пуста. — Влез вътре, моля те. Някой може да ни наблюдава през прозореца.

— Трябваше поне да ми пратиш вест. Или смяташ, че ми е все едно?

— Аз се прибирам вкъщи, а ти прави каквото искаш. — Той разбра, че единствената му възможност е в бързото отстъпление. Затова закрачи енергично към входната врата. Анабел го следваше по петите, като не преставаше да го ругае за лекомислието му.

— Престани най-после да се караш, зеленоок рис — изрече твърдо той, след като най-после успя да затвори входната врата зад гърба й. — Не съм свикнал някой да ме чака вкъщи и да се тревожи, затова и не се сетих да ти изпратя вест. Прости ми, това няма да се повтори никога вече. Сега доволна ли си?

— О! — прошепна смутено тя и пое дълбоко дъх. — Какво друго ми остава? Разкажи ми какво се случи.

— Първо имам нужда от едно питие. — Кит влезе в дневната и си наля пълна чаша бренди. — Или пак ще ми се правиш на пуританка?

Анабел не отговори. Спря се до масата и спокойно го изчака да гаврътне питието и да си налее второ. Кит я погледна и с усмивка остави чашата на масата.

— Не, няма да пия повече. — Той помълча малко и заяви без заобикалки: — Анабел, ти трябва да се върнеш при Акбар хан.

— Какво трябва да направя? — погледна го стреснато тя.

Кит хвърли шапката си на дивана.

— Трябва да се върнеш в Кабул. Той знае, че си при мен.

— Казах ти, че е отгатнал. — Анабел говореше съвсем тихо, лицето й беше спокойно. — Какво стана?

Кит направи гримаса.

— Кажи ми, планинските племена наистина ли използват враговете си като трофеи в бозкаши?

— Това не е нещо необичайно — отговори глухо тя.

— А жив ли е „трофеят“? — Кит не знаеше защо държеше да научи всички кървави подробности. Тялото му се тресеше от ужас.

— В началото на играта — отговори тя, — но не за дълго. С това ли те заплаши ханът?

— Да, макар и със заобикалки — потвърди мрачно той. — Но не тази е причината, поради която искам да се върнеш.

— Не те обвинявам, че се страхуваш — проговори меко тя. — Представата е наистина ужасяваща.

— Ти си в много по-голяма опасност от мен — заговори направо Кит. Отиде до камината и разбута дебелите цепеници. — Акбар хан ми намекна, че ако се върнеш при него, ще прояви великодушие… да, точно това беше думата. Ако не го направиш, ще бъдеш наказана като предателка. Какво е наказанието за изменниците?

Анабел потърка замислено челото си.

— Не бях очаквала по-меко наказание. Той каза ли, че ако се върна доброволно при него, няма да предприеме нищо срещу теб?

— Хм… каза, че би простил един разбираем порив.

— Това е по-великодушно, отколкото очаквах. — Тя се почеса по носа и Кит я дръпна за ръката.

— Ще си направиш дупка, момиче!

— Когато размишлявам, носът винаги ме сърби — обясни нетърпеливо тя. — Мислех си, че ако те бях напуснала в самото начало и се бях върнала при Акбар хан, той щеше да ме пощади, но да си отмъсти на теб — и това е главната причина, поради която останах с теб. Само че нещата между нас се промениха. Ако той обещае, че няма да те закача, ще се върна при него, но само по тази причина и защото ти искаш така.

Кит смръщи чело и се опита да вникне в смисъла на думите й.

— Искам да се върнеш заради самата себе си — заговори най-после той. — Не биваше да те довеждам тук. Каква лудост ме бе обзела… — Той удари с юмрук по масата. — Ти си ме омагьосала, Анабел-Айша. Не съм толкова млад, но досега не се бях научил да контролирам поривите си. Вземах онова, което ми харесваше, и вярвах, че няма да навредя никому. Изложих те на голяма опасност и бих искал да поправя стореното зло.

Айша поклати глава.

— Вече съм тук, Кристофър Ралстън. Останах с теб, защото така исках. Казах ти го тази сутрин, не помниш ли? Аз ще реша кога и дали ще те напусна, за да спася собствената си кожа. Когато става въпрос за твоята кожа, решението ще вземеш ти.

— Нима намекваш, че умирам от страх и съм толкова ужасен от Акбар хан, че бих те изпратил при него, за да защитя себе си? — попита остро той.

Младата жена разбра, че го е разгневила, и разпери ръце, за да го умилостиви.

— Нищо не намеквам. Само се опитвам да установя по кой път трябва да вървим.

— Не, не е само това. Веднъж вече ти казах, че е крайно време да проумееш нещо много важно — хората от твоята раса също имат здрав гръбнак.

Сивите очи се впиха предизвикателно в нейните и тя беше принудена да сведе глава.

— Ти ще вземеш решение — повтори тихо тя.

— Много добре знаеш, че вече съм го взел. — Кит наля втора чаша с бренди и й я подаде. — Нека пием за това, Анабел Спенсър.

Тя пое чашата, макар и с колебание.

— За да подпечатаме съгласието? Или отказа? — Устните й се извиха в нерадостна усмивка. — Значи ли това, че като изпия чашата, се отказвам от законите на исляма и възприемам законите на твоята раса?

— Тя е и твоя раса, Анабел — напомни й меко той. — Да пием за нас, Анабел-Айша.

— За нас — съгласи се тя, затвори очи, смръщи носле и отпи голяма глътка. — Ох!

Кит избухна в смях. Падна на дивана и се смя, докато го заболя устата.

— Никога повече няма да те карам да изпиеш и една капка — обеща задъхано той и протегна ръце към нея.

Айша се разположи удобно на коленете му.

— Радвам се. Има някои жертви, които предпочитам да не принасям. Ще изпиеш ли и моето питие?

— Не. — Кит взе чашата и я остави на масата. Ръката му се плъзна под елека и помилва меката, гладка кожа. — Защо не носиш бельо?

— Какво искаш да нося — корсети или фусти и долни гащи? — засмя се до устата му тя. Дъхът й беше топъл и сладък, устните й се докосваха до неговите. — Не, Ралстън-хузор. Афганистанските жени не носят бельо.

Той раздели устните й с връхчето на езика си и проникна внимателно навътре. Езикът му затанцува многообещаващо в дълбините на устата й, все по-дързък и страстен. След малко той се отдели от нея, обхвана хълбоците й и се зае да изследва закръгленостите на тялото й под меките вълнени шалвари.

— Мисля, че в живота на афганистанците има и някои положителни страни.

— Трябва ли да се връщаш на работа? Или можем да си легнем?

— Разбира се, че ще си легнем. — Айша се надигна гъвкаво, той също стана. — Боб пое задълженията ми.

— О, трябва да му благодаря, когато го видя — прошепна с дяволита усмивка тя. — Сигурно ще намеря начин да му покажа признателността си.

— Остави това на мен — побърза да я спре Кит.

— Но аз съм сигурна, че бих могла да му предложа…

— И аз съм сигурен, че би могла! — прекъсна я рязко Кит. — Но игричките на Айша не са ми особено забавни, мис Спенсър.

— Какъв си сухар — изкиска се тя. — Исках само да се уверя дали имаш поне малко чувство за хумор.

— Винаги го загубвам, когато става въпрос за жените ми.

— О! Значи аз съм една от жените ти?

— Така изглежда.

— Колко си имал досега?

— Вече не помня. Няма ли най-после да отидем в спалнята?

— Защо губиш чувството си за хумор, когато става въпрос за жените ти?

— Защото една отвратителна шега с жена ме докара в това забравено от Бога място — отговори кратко той и затвори вратата на спалнята зад гърба си.

Анабел се отпусна на леглото.

— Разкажи ми.

— Не сега.

— Напротив, точно сега.

— Историята е безинтересна, Анабел. Има много по-вълнуващи неща, които бих могъл да направя. — Той взе лицето й между ръцете си, целуна очите й, връхчето на носа й, помилва с устни брадичката и впи уста в нейната.

— А сега ми разкажи — настоя сериозно тя в мига, в който устните им се разделиха.

— Така ли се държат афганистанските жени с господарите си? — подразни я той, без да пуска лицето й. — Редно е да бъдеш малко по-мила с мен.

— Ще се превърна в Айша, след като удовлетвориш любопитството на Анабел. — В очите й блестеше предизвикателство, примесено със сладостни обещания.

Кит изкриви уста и се запита дали да отстъпи или да продължи да упорства. И двете възможности бяха привлекателни.

— Нека направим и двете заедно — помоли той. — Съблечи се, за да мога да те милвам, докато разказвам.

— Не, така няма да се получи нищо. — Нито ще ме милваш, както трябва, нито ще разказваш достатъчно убедително историята си.

— Не бях виждал такова упорито женско същество — промърмори недоволно Кит и я бутна да легне. Мушна ръка под жакетчето й и намери връзките на шалварите.

Айша избухна в смях и се опита да го отблъсне. Успя и се хвърли към другия край на леглото. Кит успя да преметне крак върху бедрата й и се стовари отгоре й с цялата тежест на тялото си. После спокойно развърза шалварите й.

— Ти си дяволски възбуждаща жена — прошепна задавено той. — Пълна с обещания и предизвикателство. — Премести тежестта си по-нагоре, облегна се на лакът и започна да милва краката й. Реши да я погъделичка по колянните ямки и се отдаде на това удоволствие, докато тя започна да се извива като змия и да го моли за милост. Кит мушна коляно между бедрата й и разтвори краката й.

Очите й бяха загубили блясъка на предизвикателството. Когато връхчетата на пръстите му се плъзнаха по вътрешната страна на бедрата й, в зелените им дълбини лумна диво желание. Сивите мъжки очи й отговориха със същия огън. Кит откопча дрешката и оголи корема й. Когато се наведе да го помилва с устни, тялото й се изви срещу неговото. Кит разтвори елека й и топлият му дъх опари гърдите й. Тя затрепери като лист и се предаде. Устните и ръцете му не преставаха да я милват и тялото й се разтърсваше във все нови и нови вълни на насладата.

Кит я вдигна към себе си и свали елека от гърба й. Остави я да падне на леглото и хладните чаршафи охладиха за миг сгорещената й кожа. Той обхвана с ръка гърдата й, потърка зърното между палеца и показалеца си и се засмя на бързата й реакция. Наведе се и пое зърното с устни. Когато топлият му език закръжи около него, от гърдите й се изтръгна сладостен стон. Търсещите му пръсти проникнаха дълбоко в нея и умелите им движения я поведоха към екстаза.

Кит я доведе до самия връх на удоволствието и я задържа там мъчително дълго. Очите му я държаха в плен, ръцете и устните му се губеха в прекрасното й тяло. Айша искаше освобождаването да настъпи по-скоро и в същото време копнееше това сладостно мъчение да продължи вечно. След малко Кит се сведе към корема й и устата му тръгна по пътя на ръцете. Това вече беше твърде много за Айша. Страстта й лумна с неудържим пламък и тя пропадна в пороя на чувствата си, завъртя се, понесе се във вихрушката му и изведнъж бе изхвърлена на брега — трепереща, сладостно отпусната, с насълзени очи, неспособна да се помръдне. Сърцето й дълго не можа да се успокои. Кит милваше тялото й, шепнеше в ухото й неразбираеми нежности и чакаше очите й да се прояснят и устните да му отговорят с усмивка.

— Много ли си изтощена?

— Толкова време мина, откакто се любихме за последен път — отговори тя и протегна ръце към него, докато той се събличаше бързо. — Помниш ли колко дълга беше онази септемврийска нощ? Този път обаче нямам…

— Затова пък аз имам — усмихна се той и отвори чекмеджето на тоалетната масичка.

— Нека го направя за теб — прошепна нежно тя и го накара да легне до нея. — Ти имаш прекрасно тяло, Кристофър Ралстън. — Тя целуна твърдия му член и Кит изстена от наслада. — Искам да те усетя дълбоко в себе си — прошепна страстно тя. — Ела, ела бързо!

Кит повдигна с две ръце таза й и проникна устремно в топлата й женственост. Задвижи се в див ритъм и отново си каза, че никога, никога досега не е преживявал подобно нещо. Айша беше смайваща. Тя лежеше под него, разперила ръце. Само долната част на тялото й се движеше по невероятно възбуждащ начин, който го водеше към неподозирани досега плътски радости. Тя просто танцуваше под него и чакаше мига, в който лицето му застина в предчувствие за идващия екстаз. Усети пулсирането му дълбоко в себе си и в същия миг собственото й тяло отново се изпълни с непозната досега наслада и пред очите й затанцуваха многоцветни вълни. Нямаше нищо по-прекрасно от споделеното щастие.

— Велики Боже — прошепна задъхано Кит, когато дойде на себе си. — Ти си магьосница, Анабел-Айша. Коя си ти, как се появи в живота ми? Засега знам само едно: ти си необикновена жена. — Той не можеше да се отдели от нея и продължаваше да лежи отгоре й, заровил лице в гъстата, уханна коса.

Айша го прегърна с две ръце и помилва коравия му гръб. Нямаше сили да го притисне, затова просто остави дланите си да почиват върху влажната му кожа.

— Афганистан граничи с Индия и Персия — проговори гърлено тя. — Такива съседи са майстори не само на бухарски килими и персийска коприна.

Кит напрегна цялата си воля, за да се откъсне от нея и да полегне на една страна. След малко се опря на лакът и я погледна изпитателно.

— Искаш да кажеш, че са те учили… Всъщност, какво значение има това? Не искам да го знам. — Той разтърси глава. — Ще бъда благодарен и толкова.

— Какво толкова те тревожи у мен? — попита с усмивка тя.

— Не знам точно. Не се тревожа, но съзнанието колко си различна понякога ми причинява болка… ти не се вместваш в нито една норма, с която съм свикнал. — Той се усмихна измъчено. — Това ме кара да се чувствам зле.

— Не разбирам защо те боли — отговори спокойно тя. — Трябва само да повярваш като афганистанците, че съдбата ни е предопределена, тогава всичко останало губи значението си.

— Ти вярваш ли в това?

Млечнобелите й рамене се повдигнаха.

— Защо да не вярвам? Това е утешителна вяра. Каквото трябва да стане, то става, всички наши решения са предопределени, затова няма причини да се чувстваме несигурни.

Кит полегна до нея и сложи ръка на хълбока й.

— Звучи наистина утешително. Особено в този момент, когато нямам представа какво ще се случи с теб… с мен.

— Тогава престани да се тревожиш и ми разкажи историята за отвратителната шега и за жената, заради която са те заточили толкова далече.

— Пиех твърде много — призна засмяно той.

— Така си и мислех — отзова се тя. — Но не бях сигурна, защото нямам представа кое е много и кое — малко.

— Човек е пил твърде много, когато започне да върши глупости — обясни той. — За нещастие повечето хора, които познавам, пият твърде много. Започваме още в училище и после вече не можем да спрем.

— Защо?

— Повечето хора пият от досада. — Той обърна глава, за да вижда лицето й. — Не са много хората като теб, които умеят да се справят с досадата.

— Но ти си в армията! Нима и службата е досадна?

— О, Анабел, армията е цяло мъчение!

— Защо тогава си станал войник?

— Защото всеки син и наследник в моето семейство е служил в Седми драгунски полк и така е от сто и петдесет години насам — отговори намръщено той. — Щеше да ми бъде много по-приятно да остана в Оксфорд и трябваше да го направя, ако имах малко разум, но след два семестъра лудории и пиянство реших, че съм придобил достатъчно мъдрост, и тръгнах по отъпканата семейна пътека, изпълнен с фалшиво усърдие.

— Но сега вече не си при драгуните, нали?

— Не — изръмжа той. — Трябваше да върна офицерския си патент и бях преместен в кавалерията на Източноиндийската компания.

— Значи това е имал предвид Харли, като каза, че преместването при езичниците те е отдалечило завинаги от гвардейските паради в Лондон.

— Така ли каза?

— Ами да. Каза също, че очите ти играят и че при поведението, което си имал, никак не е за чудене, че си се озовал чак в Афганистан.

— Да го вземат дяволите! — Кит седна в леглото. — Какъв нахалник!

Анабел избухна в смях.

— Не можеш да му се сърдиш, след като именно ти си виновен за заточението му.

— Не беше нужно и той да идва с мен — поправи я мрачно Кит. — Решението беше само негово и бе взето напълно доброволно. Само Бог знае защо го направи.

— Сигурно те обича.

Кит я погледна изпитателно, после се усмихна.

— Да, може би. В действителност аз имах голям късмет с него.

— Ще ми разкажеш ли най-после какво се случи?

— Щом настояваш. Но историята не е много красива. — Той се облегна на възглавницата и се прозина доволно. — Ела до мен. — Притегли я към себе си и положи главата й на рамото си. — Така е по-добре. Ако имаше и една чашка бренди, нищо нямаше да ми липсва.

Айша го изгледа изпитателно и видя, че той се присмива сам на себе си.

— Започвай да разказваш!

— Имаше едно момиче, казваше се Люси и работеше като чистачка. Беше закръглена и хубавка, малко тромавичка, но мила по природа, освен това беше убедена, че аз съм най-прекрасното същество на тази земя.

— Това ти се е отразило зле — отбеляза дълбокомислено Анабел.

— Ти ме обезкуражаваш още в началото, скъпа. Както често става в подобни случаи, аз наех на Люси малка къщичка в един тих лондонски квартал, където тя си живееше щастливо, занимаваше се с домакинството, топлеше ми пантофите…

— И разни други неща — допълни с усмивка Анабел.

— Може и така да се каже. И престани да ми се подиграваш! Нали искаш да ти разкажа историята до края?

— Моля за извинение. — Тя стисна здраво устни.

— Та, както вече казах, Люси беше доволна от живота си, както и аз бях напълно доволен от нея. Посещавах я, когато имах желание и когато не бях на служба в полка. Освен това посещавах всички балове, салони за карти, соарета… и така нататък.

В гласа му имаше горчива насмешка. Очите му се взираха в нищото, ръцете му несъзнателно милваха гъстите медноцветни коси.

— Рядко бивах трезвен, но и другите не бяха по-добри от мен. Мисля, че всички имаха своите сериозни основания да се наливат с алкохол. За нещастие алкохолът често изважда на показ най-неприятните страни от човешкия характер. Една нощ трима от колегите ми офицери стигнали до заключението, че щом аз притежавам такава очарователна и услужлива любовница, съм длъжен да я споделя с тях.

Той приглади назад непокорните си къдрици и сведе поглед към Анабел. Подигравката беше изчезнала от гласа му.

— И тримата бяха пияни. Освен това не вярвам, че са искали да сторят зло на Люси. Ала тя беше само едно момиче от простолюдието и представляваше лесна плячка за трима пияни аристократи, особено след като беше показала от ясно по-ясно как стои въпросът с добродетелта й.

Анабел се изтръгна от прегръдката му и седна в леглото. На лицето й бяха изписани ужас и отвращение.

— Изнасилиха ли я?

Кит поклати глава.

— Пристигнах тъкмо навреме. Бях ужасно раздразнен от загубите на карти и бях пил повече от обикновено. Те все още убеждаваха Люси… да им бъде в услуга. Бедното момиче трепереше от страх и не виждаше, че тримата са пияни до козирката и не са в състояние да направят нищо. За съжаление аз също не бях в състояние да разсъждавам разумно. Стигна се до грозна сцена, която завърши с това, че отправих предизвикателство към тримата и ги призовах на дуел. — Той се изсмя горчиво. — Стреляхме се с пистолети на разсъмване.

Анабел го погледна втренчено.

— Ти си се бил на дуел?

— По-точно казано, на три дуела, един след друг. — Той се облегна на възглавницата и затвори очи. — Бях луд. Напълно луд.

— Уби ли противниците си?

— Не, разбира се, че не… само ги поодрасках. Не бях предвидил обаче какъв скандал ще се разрази след това. Аристократите не се дуелират заради момичета от простолюдието, разбираш ли? Всъщност, дуелите са забранени, но когато е въпрос на чест, властите затварят очи. За съжаление простите момичета нямат чест.

— Какво стана после?

Кит сви рамене.

— Понижиха ме в чин. Заклеймиха ме, че не съм се държал като джентълмен.

Анабел поклати невярващо глава.

— Според мен си се държал като истински рицар. Един афганистанец щеше да насече и тримата на малки парченца.

— Е, скъпа, това беше историята с гвардейските паради в Лондон.

— Защо си се присъединил към кавалерията на Източноиндийската компания? След тази история сигурно ти е дошло до гуша от армията.

— Точно така, но на баща ми също му беше дошло до гуша от мен — отвърна Кит и направи опит да се усмихне. — Той се отнасяше извънредно търпеливо към лудориите ми, но последният скандал преля чашата. А тъй като бях напълно зависим финансово… и можех да разчитам само на него, докато встъпя във владение на наследството си, нямах избор и трябваше да изпълня волята му. Така напуснах страната и се озовах тук.

— Да, сега си тук — проговори тихо Анабел, сви колене към гърдите си и го погледна с усмивка: — Само си представи, ако нито едно от нещата, които ми разказа, не се беше случило, сега нямаше да си тук с мен. Това е съдбата, Кит… и никой не може да избяга от съдбата си. Що се отнася до мен, не искам да бъде другояче.

— И аз също — прошепна дрезгаво той. — Искам да съм винаги тук, с теб. Готов съм да приема съдбата си с отворени обятия.

Дванадесета глава

— Капитан Макензи, запасите от вода са на изчерпване и не можем да облекчаваме болките на ранените. Муниции имаме само за няколко часа и скоро ще се наложи да спрем огъня срещу бунтовниците.

Колин Макензи погледна уморено лейтенанта, който бе донесъл тази ужасна, но предвидима вест. Въздухът миришеше остро на дим и барут, изстрелите трещяха без прекъсване, писъците на ранените го оглушаваха. Той се обърна, погледна през бруствера към мястото, където неприятелят се беше струпал пред портата и всеки момент щеше да пробие защитата на англичаните. Интендантският форт на шах Сойах нямаше да издържи дълго. Капитанът удържаше форта цели два дни, под непреставащ огън и все по-чести атаки. Вече беше престанал да брои загубите си.

— Не проумявам защо не ни изпращат подкрепление — промърмори той и потърка очите си, възпалени от изтощение и барутен дим. — Нима не знаят, че сме нападнати?

Лейтенантът разбра, че въпросът е риторичен, и предпочете да не отговаря.

— Как са хората, Бил?

— Обезкуражени са, сър — отговори откровено младият мъж. — Загубите ни са направо страшни, ранените мрат като мухи, защото няма кой да се грижи за тях. Освен това ги е страх какво ще стане със семействата им. Ако жените и децата попаднат в ръцете на онези диваци…

— По дяволите! Къде, за Бога, зяпа Елфинстоун? — Макензи обърна гръб на бруствера и погледна изненадано към тичащия през двора мъж.

— Обстрелват южната порта, сър!

За момент капитанът застина на мястото си, но бързо се овладя и погледна бруталната, отвратителна истина право в лицето. Ако искаше да използва последния си шанс да спаси поставените под негова защита ранени и семействата на войниците, трябваше да напусне поста си.

— Разбирам. Подгответе всичко за евакуиране на форта. Ще се опитаме да си пробием път до укрепеното селище. — Лицето му остана безизразно и наобиколилите го мъже можеха само да предполагат какво му е струвало това решение.

Един пехотен отряд се строи на южната порта, готово да приеме боя лице в лице с крещящата, размахваща криви ятагани орда, за да могат ранените, жените и децата, натоварени на коне и носилки, охранявани отляво и отдясно от кавалерията, да напуснат форта през северната порта. Едва тогава отрядът започна да се изтегля бавно, отбранявайки всяка педя земя, към откритата равнина.

Нощта беше настъпила и падналият мрак представляваше препятствие пред нападателите, които бяха позагубили енергията си през дългия ден. За разлика от тях защитниците черпеха сили от отчаянието и надеждата, че единственото им спасение е в действието, и се биеха като дяволи.

— Свири отстъпление — заповяда Макензи и тръбачът се подчини мигновено. Протяжните звуци огласиха равнината и стегнаха още повече редиците на изтеглящите се. Знаменосецът не се отделяше от капитана си и всички изпитваха някакво мрачно задоволство, че малкият гарнизон успява да запази реда и достойнството си дори в отстъплението.

Кит беше застанал до Боб Маркъм на площадката за командващия, разположена на портата, когато първите тонове на тръбата пробиха нощния мрак.

— Това е капитан Макензи! — изкрещя възбудено Боб.

— Трябва да му помогнем! — извика в отговор Кит и се втурна като бесен към войниците пред портата. — Запалете факлите — заповяда той на постовете, които се взираха напрегнато в мрака. — Отворете най-после тази дяволска врата!

Боб също крещеше някакви заповеди към кавалерийския ескадрон, който в момента беше на служба. Изведнъж нощта стана светла като ден, огряна от десетки запалени факли. Кит се метна на коня си и препусна към ескадрона, който вече летеше към портата под командата на Боб.

— Надявам се, че нямаш нищо против, ако се присъединя към вас — извика му Кит и леденият му смях отекна грозно в нощта.

— Давай, давай! — изкрещя сърдито Боб. — За Бога, имаме дълг към Макензи!

Ескадронът прекоси като светкавица равнината в посоката, от която долиташе шумът на нощната битка. Тръбачът продължаваше да свири сигнала за отстъпление и острият звук на тръбата се издигаше като вик за помощ над рева на неприятелите и непрекъснатата стрелба на пушките. Скоро нощният мрак отстъпи място на осветеното от залповете на мускетите бойно поле.

Без да се бавят, двамата офицери поведоха ескадрона си към колоната от бежанци. Жаждата им за отмъщение бе станала двойно по-силна при мисълта за принудителното бездействие от последните няколко дни. Изненадващото им пристигане и стремителната атака завариха неприятеля неподготвен и вдъхнаха нови сили на изтощените до смърт войници на Макензи.

Половин час по-късно колоната влезе в укрепеното селище. Кавалерията, която не се чувстваше уморена дори след двудневните отчаяни сражения и последния марш през равнината, яздеше в ариергарда и не се прибра, докато и последният изтощен пехотинец не се озова на сигурно място зад желязната порта. Затвориха вратите на крепостта и мъжете по насипите, които бяха прикривали отстъплението на другарите си, подгониха с мощни залпове неприятеля, който най-после усети силата на британското оръжие.

Живеещите в селището хора наизлязоха от къщичките си и започнаха да предлагат на безкрайно уморените и изплашени жени и деца, дошли с Макензи, подслон и храна.

— Защо се забавихте толкова? — изрева Колин, който стоеше гордо изправен на коня си, сякаш току-що го беше възседнал.

— Защото непрекъснато се опитвахме да се разберем с онези — отговори Кит с преливащ от съчувствие глас. — Боб уговаряше Елфинстоун да ви дойде на помощ, докато го заболя устата, но… — Той млъкна и скочи от коня си.

— Ясно. Мога да си представя какво ви е било — изръмжа Макензи и вдигна ръка към сухите си, напукани устни. — Много съм ви задължен, и на двамата. А сега отивам да докладвам. — Той скочи от коня си и огледа просторния площад, който гъмжеше от хора и изглеждаше почти празнично осветен от безбройните газени лампи по прозорците и входовете. Към тях се прибавяха лампите, донесени от слугите и вдигнати високо, за да осветяват лекарите, които вече се бяха навели над ранените, преглеждаха ги и ги превързваха. — Слава Богу, най-после има кой да се погрижи за нещастните ми войници.

— Май и ти имаш нужда от малко внимание — отбеляза Боб и предаде коня си в ръцете на един кавалерист. — Заповядай в моето бунгало, старче!

Изведнъж Кит нададе ужасен вик и Боб замлъкна стреснато. Причината за това избухване се нахвърли върху тях с блеснали очи и развята медноцветна коса. Облечена само с небрежно наметнато палто над тънката нощница, Анабел се хвърли като безумна пред краката на Кит.

— Ти си излязъл извън крепостта! — изкрещя пронизително тя. — Отишъл си да се биеш, без да ми кажеш, срещнал си се лице в лице с онези диви гази. Не помниш ли, че ми обеща да не отиваш, когато…

— Млъкни, за Бога! — изсъска вбесено Кит. Лицето му беше побеляло от гняв. Мъжете наоколо бяха загубили ума и дума, даже вече привикналият на някои неща Боб не можеше да си представи как приятелят му ще се справи с тази огнена фурия.

— Ти изобщо не си помислил за мен, нали? — продължи гневно Айша, без да обръща внимание на предупреждението му. — Каза ми, че отиваш да видиш какво става при портата и ще се забавиш само няколко минути… а изчезна за цели часове, без да си дадеш труд да ми изпратиш съобщение… и сега те намирам тук, след като си бил изложен на страшна опасност… — Тирадата й бе рязко прекъсната, когато загубилият търпение Кит я сграбчи за рамото.

— Млъкни!

Погледът й се плъзна по слисаните лица на околните и спря върху хората, изпълнили площада, повечето от които не бяха пропуснали нищо от интересната сцена.

— Прости ми — прошепна съкрушено тя. От предишната й войнственост не бе останало нищо. — Толкова се уплаших за теб, че не можах да се сдържа…

— Коя е тази млада жена? — осведоми се една достойна матрона с остър акцент. — Никога не съм я виждала в селището. И що за дреха носи?

— Върни се вкъщи и ме чакай — нареди ледено Кит и стисна здраво зъби, за да не я удари. — По-късно ще се занимая с теб.

Анабел се обърна и забърза през разстъпилото се множество, без да забрави да покрие главата си и да сведе очи към земята. Това връщане в ролята на Айша беше единственото й средство да поправи стореното зло.

— Гръм и мълния! — промърмори с уважение Колин. — Тази жена е същинска тигрица, Кит. Откъде се взе тук?

— Ако някой ден се измъкнем от тази дяволска дупка, смятам да се оженя за нея — съобщи мрачно Кит. — Разбира се, ако преди това не съм й извил врата.

— Сериозно ли говориш? — Боб втренчи в приятеля си изпълнен с интерес поглед. — Не знаех, че нещата са стигнали дотам.

— И аз не знаех — отговори сърдито Кит. — Макар че би трябвало. А сега да вървим да докладваме. Дано свършим бързо, защото Колин има нужда от почивка.

— Почакай, приятелю, мисля, че не е нужно и двамата да се явим пред Елфинстоун — спря го Боб. — Не е ли по-добре да се прибереш вкъщи и…

— Не — прекъсна го рязко Кит. — Тази вечер младата дама ще почака, за да има време да си представи какво ще направя с нея, като се върна. Мисля, че е най-добре да я отведа право при лейди Сейл и да я помоля да я приеме под крилото си — прибави със скърцащи зъби той и закрачи решително към Главната квартира.

— Майчице! — прошепна Колин. — Никога не съм виждал нашия Кит толкова бесен. Дори не съм си представял, че нещо е в състояние да наруши изисканото му достойнство.

— Дамата е малко… странна — обясни нерешително Боб.

— Да, и на мен така ми се стори. Ще ми разкажеш историята й, когато свършим с Макнейтън и Елфинстоун. Това ще ме ободри поне малко.

Генералът и пълномощникът на Короната посрещнаха капитан Макензи с каменни лица. Те не дадоха обяснение за бездействието си, нито се извиниха, че са го изоставили на произвола на съдбата, но снизходително похвалиха капитан Маркъм и лейтенант Ралстън за бързите им действия.

— Много ми се иска да знам какво би трябвало да се направи — промърмори нерешително генералът. — Бригадир Нот се е опитал да ни изпрати войска от Кандахар, но времето било толкова лошо, че ги принудило да се върнат обратно. Скоро ще завали сняг и ще се окажем затворени тук. Сър Уилям, започвам да се питам дали не е дошло времето да преговаряме.

— Докато припасите ни са непокътнати, генерале, няма защо да се тревожим за идващата зима — заяви ледено пълномощникът. — Изпратих писмена инструкция на Мохун Лал как да скара племенните водачи. Сигурен съм, че скоро нещата ще се оправят от само себе си.

Елфинстоун не изглеждаше убеден, но не възрази. Вместо това устреми кървясалите си очи към лейтенант Ралстън.

— Доколкото съм информиран, в Седми драгунски полк сте служили с чин капитан, така ли е, Ралстън?

— Тъй вярно, сър. — Кит не бе възприел болезнено понижението и сега остана сдържан. Мислите му бяха твърде заети с една огнена фурия.

— Аха. Е, мисля, че ще бъде справедливо, ако заемете този пост и в кавалерията на Източноиндийската компания — обяви тържествено генералът. — Свършихте ни добра работа в преговорите с Акбар хан, а тази вечер доказахте смелостта и съобразителността си.

— Много ви благодаря, сър — отговори равнодушно капитан Ралстън.

— Е, господа, мисля, че засега това е всичко. — Генералът направи безуспешен опит да се надигне от креслото си. — Веднага ще обявя повишението ви, капитан Ралстън.

— Вече се питах кога най-после ще предприеме нещо — отбеляза Боб, когато излязоха навън. — Толкова години си служил в армията и беше несправедливо да…

Кит се изсмя безрадостно.

— Не бих описал петте години гвардейски паради с думата служба, Боб. Но както и да е, сега ви моля да ме извините. Надявам се, разбирате, че трябва да се занимая с нещо, което не търпи отлагане. След около час ви каня на вечеря в бунгалото си. Бъдете уверени, че мис Анабел Спенсър ще ви посрещне, както подобава.

— Е, поне Кит си намери занимание, което го отклонява от самоубийствените му лудости — заключи Колин, когато двамата с Боб тръгнаха към бунгалото му. — И то какво занимание! — прибави той с уморена усмивка. — Надявам се да ми разкажеш всичко, Боб.

Колкото повече размишляваше за избухването си, толкова повече Анабел се свиваше в себе си. Тя, която в продължение на осем години дори не бе вдигала глава да погледне някой мъж без позволение, сега беше загубила контрол над чувствата си като някое хлапе и се бе нахвърлила върху Кит пред десетки чужди хора. И тъй като не можеше нито да обясни, нито да оправдае поведението си, не знаеше и какви убедителни аргументи да представи на беснеещия от справедлив гняв Кит.

При отварянето на входната врата тя скочи и се втурна към антрето. Застана на вратата на дневната и поздрави смирено:

— Салаам, Ралстън-хузор. — Ръцете й се вдигнаха към челото.

— Спести си усилията! — Вратата се затвори с трясък. — Ти си невъзможно същество! Как смееш да ми искаш сметка по този недостоен начин? Как смееш да се държиш като някоя рибарка от Билингсгейт?

— Но ти ми обеща…

— Не, ти обеща — прекъсна я ледено той. — Ти се съгласи, че е необходимо да бъдеш предпазлива. И какво направи вместо това? Нахвърли се върху мен насред площада и се държа с очевидната интимност на жена, която споделя леглото ми! И това пред очите и ушите на цялото селище! Утре историята ще се разказва във всяка къща и как, по дяволите, ще ме посъветваш да я обясня?

— Кажи им истината — предложи спокойно тя. — Вече ти обясних, че приказките им не ме интересуват.

— А аз ти казах, че мен ме интересуват дори твърде много. Дори като изключим това, трябва да знаеш, че никой не ме е поставял в такова неловко положение, никой досега, никога!

— Срамувам се — поклони се смирено тя. — Държах се наистина непростимо. Изпитвах ужасен страх за теб, разбери! Никога досега не съм изпитвала такова силно чувство, към другиго!

— Как можа да забравиш какво сме си говорили? — Кит хвърли палтото си на дивана и зарови пръсти в косата си, цялата на златни петна от светлината на лампата. — Как можа, Анабел?

— Не знам — отговори искрено тя. — Сама не проумявам какво става с мен. Като дете бях много избухлива, това го помня добре, но за последен път изгубих самообладание, когато човекът, който ме отвлече, ме хвърли в краката на Акбар хан. Оттогава се научих да пазя чувствата си за себе си. — Тя се обърна и се загледа в пламтящия огън. Думите й идваха бавно, тя се опитваше да разбере и да даде обяснение на самата себе си. — Чувствам се освободена от необходимостта да стъпвам тихо и безшумно, да не натрапвам присъствието си, да наблюдавам всяко свое движение и да преценявам всяка дума.

— Не си освободена от тази необходимост — отвърна грубо Кит. — Може би тук е по-различно, но в никакъв случай не бива да се отказваш от наученото. Нашите правила са не по-малко строги от афганистанските. — Той я хвана за раменете и я обърна към себе си. — Предупреждавам те сериозно, Анабел Спенсър: ако още веднъж ме поставиш в неловко положение, както преди малко, ще си получиш заслуженото, в пълна мяра и на обществено място.

В стаята се възцари мълчание. Двамата обмисляха случилото се, причините и последствията му, онова, което се криеше под повърхността.

— Изпий чаша бренди — предложи внезапно Анабел. — Може би ще поукроти гнева ти.

— Нали ме посъветва да избягвам това дяволско питие? — засмя се неволно Кит.

— Посъветвах те само да не прекаляваш — поправи го тя. — Ще ми разкажеш ли какво се случи тази вечер?

Той седна и й разказа всичко, без да пропусне нито една подробност, като не спести и вестта за неочакваното си повишение; двамата се чувстваха все по-добре, когато някой почука настойчиво на входната врата.

— Кой идва по това време? — Гласът на Анабел не издаваше особена радост. Равновесието помежду им беше още толкова крехко…

— Мисля, че са Колин и Боб. — Кит стана и смръщи чело. — Поканих ги на вечеря. Ако желаеш да ни правиш компания, съветвам те да се извиниш за сцената на площада. Приятелите ми я посрещнаха с видимо неодобрение, за да не употребя някоя по-силна дума.

Той отвори вратата.

— Заповядайте, приятели. Колин, ти още не познаваш мис Спенсър, нали?

— Не, не съм имал това удоволствие. — Капитан Макензи се поклони учтиво пред неподвижната фигура, застанала до камината.

Анабел пристъпи напред и на лицето й се изписа решителност.

— Дължа ви обяснение, капитане. Поведението ми беше отвратително и моля и двама ви за прошка. Надявам се, че не съм поставила и вас в неловко положение. — Тя хвърли поглед към Кит и вдигна високо едната си вежда. — Това достатъчно ли е? — Той кимна и тя се усмихна облекчено. — Значи най-после можем да приключим с тази история?

— Ние да — отговори горчиво той. — Но хората от селището няма да я забравят толкова скоро. Ти ги уведоми за присъствието си по много драматичен начин и само Бог знае как ще се справя със ситуацията.

— На твое място изобщо не бих опитвала — отговори весело Анабел и се запъти към кухнята. — Отивам да видя какво е приготвил Харли и да му помогна с нещо, ако желае.

— Може би наистина е най-добре да не се опитваш — съгласи се с нея Боб и вдигна рамене. — В Кабул се случват достатъчно неща и случката на площада може и да се забрави.

— Да се надяваме.

Още следващото утро доказа, че нищо не е забравено. Лейди Сейл изпрати по слугата си вест, в която се казваше, че би желала лейтенант Ралстън да се яви при нея в най-ранния възможен час.

Кит посрещна поканата с мрачно изръмжаване и Анабел го погледна крадешком. Дали гневът му отново се разгаряше?

— Може би е само заради…

— Разбира се, че е заради снощи — прекъсна я рязко той. — Лейди Сейл има навика да се меси във всичко, което не я засяга. — Той бутна настрана стола си и хвърли салфетката си на масата за закуска. — Тя е нещо като душеприказчик за всички млади офицери, а Елфинстоун твърди, че си е паднала на… — Той преглътна вулгарния израз и гневът му отново се насочи към причинителката на всички неприятности. — Ако беше сдържала обещанието си, сега нямаше да съм в това положение.

— Казах, че съжалявам.

— Добре, но това не ни помага да се справим с положението, нали?

— За съжаление си прав. — Тя се заигра с трохите в чинията си. — Ако наистина не искаш дамата да научи историята ми, можеш спокойно да й кажеш, че съм най-обикновена уличница, а говоря английски само защото съм със смесена кръв. Кажи й, че имаш слабост към мен, и готово. Има такива жени, може би вече си ги срещал. Афганистанските жени обичат да червят косите си с къна, така че имаш обяснение и за моята коса. — Тя вдигна поглед. — Защо нежененият офицер да не е прибрал в дома си жена, която да топли леглото му? Онзи тъп полковник изказа същото мнение, нали?

Кит въздъхна. Дори ако беше възнамерявал да се придържа към първоначалния си план, сега беше много късно да отведе трогателното, невинно, спасено от него сираче под майчинското крило на лейди Сейл. С избухването си Анабел беше разкрила пред всички от какъв род е връзката им. Той искаше да я направи своя съпруга, но мечтаеше това да стане почтено, може би в „Сейнт Джордж“, с годежни обявления в „Таймс“, с разгласяване от амвона и множество щастливи гости. Разбира се, бъдещата му съпруга не знаеше нищо за това и засега той не възнамеряваше да й го казва, но това означаваше, че тя трябва да пази лицето си пред лейди Сейл и пред другите достопочтени матрони.

— Може и да стане — промърмори той. — Но тя пак ще ми чете конско, че съм проявил морална разпуснатост и недискретност — а недискретността е най-големият грях в очите й. Ако беше проявила повече сдържаност, всеки щеше да си затвори очите, защото онова, което става под собствения ми покрив, си е моя работа.

— Винаги ли си толкова непримирим? — попита тя и гласът й прозвуча раздразнено. — Това не е много добро качество. Опитах се да ти направя някои разумни предложения, а ти не преставаш да се оплакваш.

Кит се усмихна против волята си.

— И аз казвах същото на баща ми, когато не преставаше да ми мърмори за миналите ми грехове и започваше да ми досажда. Мърморенето му не само че не ме спираше, но и ме подтикваше към нови лудории. — Той поклати объркано глава. — Не проумявам какво правиш с мен, Анабел.

— Никога не бих ти сторила нещо, което самият ти не искаш — отговори спокойно тя и се облегна назад, развеселена от объркването в сивите очи и увисналите пълни устни. — Какво би желал да направя за теб? — Тя скочи от мястото си и в очите й блесна сладостно обещание. — Или да те изненадам?

— По-добре да изслушам моралната проповед — реши с въздишка Кит и бързо отстъпи към вратата. — Не прекалявай, Анабел! — Последната дума премина в стон, когато младата жена се притисна към него, обви ръце около шията му и устните й се впиха в неговите. Тя беше облечена с един от неговите халати и когато вдигна ръце, коланът се развърза и разкри топлото, голо, жадно за милувки тяло.

Кит стисна здраво зъби и задържа ръцете си неподвижни, но скоро се предаде, мушна ръце под халата и помилва меката й закръгленост. Никога нямаше да й се насити.

— Виждаш ли — прошепна нежно тя и се отдели от него. — А сега иди при лейди Сейл и й кажи, че онова, което правиш с малката уличница от Кабулските пазари, си е твоя лична работа. Сега ще ти бъде по-лесно да й го кажеш, нали? — Ръката й се спусна към доказателството за възбудата му.

Кит я погледна и видя в нефритовите очи същата дива страст, която изпълваше и него.

— Ти си вещица — проговори мрачно той и пръстите му се впиха в голите й хълбоци. — Не знам откъде си научила тези магьосничества. Някак си не се връзват с природата ти…

— Струва си да разрешиш тази загадка, не намираш ли? — погледна го въпросително тя. — Няма ли да ме пуснеш?

— Не съм много сигурен — отговори с добре изиграна сериозност той. — Още не съм решил дали да не поискам обезщетение за последната ти дяволия.

— Какво например? — Изведнъж думите заседнаха в гърлото й, защото страстта я заля като връхлитаща вълна.

Кит усети как желанието разтърсва тялото й, прочете го в очите й и се изсмя доволно.

— Ето как — поясни той и свали ръцете си. — След като си отмъстих за лошотията ти, миличка, сега ще си отида, за да имаш време да помислиш за спазъма, който се появява, когато човек започне една работа без намерението да я довърши.

Кит се обърна и я остави сама в трапезарията. Разкаяна за действията си, Айша прокара ръце по възбуденото си тяло, обхвана с две ръце гърдите си, докосна втвърдените им зърна и едва не извика от болка. На лицето й се изписа крива усмивка. Тя завърза колана на халата си и се оттегли в спалнята със заключението, че е заслужила наказанието си.

Кит нямаше намерение да оставя лейди Сейл да говори много, затова я поздрави с мека усмивка, когато го въведоха в салона. Лицето й беше сериозно и скръбно.

— Съобщиха ми някои неща, които ме обезпокоиха извънредно много, Кристофър — започна твърдо тя. — Сигурна съм, че знаете за какво се отнася.

Кит поклати глава.

— Боя се, че не разбирам за какво говорите, мадам. Не виждам какво би трябвало да ви обяснявам.

— Аз нося отговорност за добрия тон и опазването на приличието в нашата малка колония — изрече строго тя. — Независимо от дългогодишното си приятелство с вашата майка, днес се чувствам задължена да ви обърна внимание, че поведението ви може да навреди на добрия тон в нашата малка общност и да подкопае доброто ви име.

— Отдавна вече съм разрушил доброто си име, мадам — отговори безгрижно Кит. — Освен това отдавна съм прекрачил възрастта, в която една стара приятелка на майка ми би имала право да ми иска сметка за поведението ми. Кого съм обидил?

Лейди Сейл едва се въздържа да не избухне.

— Дадоха ми да разбера, че при вас живее някаква млада личност, която… е под ваша защита.

— Това не е необичайно явление в нашето селище — отговори любезно той. — Вероятно ви е ясно, че повечето неженени мъже, както в Индия, така и тук, задоволяват потребностите си по този начин и никой не ги обвинява в нищо.

Лейди Сейл се изчерви до корените на косата си.

— Не знам нищо за тези неща, Кристофър. Онова, което мъжете правят с местните жени, не ме засяга. Но не мога да понеса, че сте взели в дома си жена от нашата раса, все едно от коя обществена класа произхожда. Как ще се почувстват невинните млади дами в затворено общество като нашето? Това е смъртна обида за тях! Какво ще си помисли бедната малка Мили Драйтън?

Кит смръщи чело и сякаш се замисли над въпроса й.

— Вижте, мадам — заговори най-после той, — не съм имал намерение да се захващам с никоя от тези чувствителни госпожички. Ако някой направи това, бих го осъдил като ужасяваща безвкусица. Надявам се, че ще ми простите, но вие съвсем не сте в курса на нещата, мадам. Предположенията ви са съвсем погрешни. Твърдите, че под покрива ми живее англичанка! — В гласа му прозвуча искрено стъписване. — Как бих намерил англичанка тук, в тази забравена от Бога земя? Нима сте повярвали на клюкарите, лейди Сейл? А един ерген не парадира с връзките си с местните жени, както сама казахте.

Енергичната дама беше напълно объркана.

— Но аз чух…

— Не вярвайте много на онова, което ви разправят — заговори поучително той. — Много пъти хората твърдят, че са видели неща, които съществуват само във въображението им. — Хладината в гласа му беше недвусмислена. Вече беше разбрал, че не е нужно да произнася неприятни лъжи, и се чувстваше доволен. Щеше да обърка тази фарисейка, като украси малко грешката й. — Снощи площадът беше препълнен с хора. Случиха се разни неща. Трудно ми е да си представя, че някой си е съставил точна представа за събитията. — Той се изправи и заключи делово: — Трябва да се заема със задълженията си. Моля да ме извините, мадам, но имам много работа. — Поклони се и се обърна към вратата.

— Да, да, разбира се — проговори сковано лейди Сейл. — Ако съм сгрешила, моля ви за извинение. Надявам се, разбирате, че в положението, в което се намираме, някой трябва да се грижи за добрия тон в селището. Ако се откажем от правилата, малката ни общност ще се разпадне, а това е недопустимо сега, когато никой не знае какво ни готви следващият ден. Само като си помисля за диваците, които крещят пред портите ни и ни обиждат и заплашват…

— Права сте — потвърди Кит и се поклони още веднъж. — Желая ви лек ден, мадам.

Той излезе навън, вдъхна дълбоко свежия утринен въздух и се ухили безсрамно. Беше извоювал лесна победа. За съжаление задоволството му трая само до вратата на Главната квартира.

— О, Ралстън, изпратих да те потърсят в дома ти — поздрави го лейтенант Уотсън, потънал в книжата си, после изведнъж се сепна, скочи на крака и отдаде чест. — Извинете, сър. Забравих за повишението ви. Поздравявам ви, сър.

Кит вдигна отбранително ръка.

— Знаеш, че не съм по церемониалностите. Какво се е случило? Има ли нещо повече от обичайните глупости? — прибави с усмивка той.

— Както изглежда, бунтовниците са на път да завземат фортовете на Махмуд хан и Мохамед Шариф — съобщи лейтенантът. — Заплашват югозападния фланг на крепостта и са затворили пътя към форта с припасите.

— Както ни беше предсказано… — добави влезлият в адютантската стая Боб и Кит кимна угрижено.

— От днес нататък ще обръщаме повече внимание на тези предсказания — проговори мрачно той. — Какво ще правим сега?

— Преди минута получихме вест от Уорън в интендантството, в която той ни обръща внимание, че сме заплашени от затваряне на пътя. Генералът му даде заповед да се оттегли и да изостави форта с всичките припаси в него. Изпратиха една рота да прикрива отстъплението.

Кит го изгледа смаяно.

— Не говориш сериозно, нали? В селището има запаси за не повече от два дни. Нямаме откъде да ги попълним.

— Нашият почитаем главнокомандващ е толкова нещастен от случилото се с Макензи, че не смее да действа по същия начин още веднъж.

— Но този път е съвсем различно! Колин имаше нужда от подкрепление, за да продължи съпротивата. Да не се обръща внимание на гарнизона, който е нападнат, или да се изостави на произвола на съдбата — това ли са двете единствени възможности за действие? Какво ще кажете например да се води бой?

— Иди и го кажи на генерала. Офицерът от интендантството му разяснява положението повече от половин час.

— Къде е Макнейтън?

— Зает е с Мохун Лал. Обмислят гадните си малки интриги.

Кит направи гримаса.

— Само като си помисля какви ще ги забъркат, и ми настръхват косите. — Той се обърна, чул шум от бягащи крака. Вратата се отвори с трясък и в стаята нахлу задъхан, запотен куриер.

— О, сър, сър! — Момъкът отдаде част на двамата капитани. — Нося съобщение за генерала, сър.

— Дайте го на адютанта. — Кит посочи лейтенант Уотсън. — Седнете и си поемете дъх, човече.

Младият мъж изпълни нареждането и заговори с мъка:

— Поделението, което бе изпратено да прикрива отстъплението на лейтенант Уорън, претърпя тежки загуби, сър. Огънят от завзетите фортове беше унищожителен. Нашите трябваше да се оттеглят.

— Аз ще отнеса вестта на генерала, Уотсън — обърна се Кит към адютанта. Той почука на вратата на Елфинстоун и влезе, след като бе поканен от треперещия му глас. Генералът го изслуша и въздъхна огорчено.

— Нямам представа как да постъпя…

— Не можем да си позволим да загубим интендантския форт, генерале — проговори настойчиво Кит и хвърли бърз поглед към другите двама офицери в помещението.

— Както вече казах — намеси се офицерът от интендантството, — това би било чиста лудост, като се има предвид фактът, че не разполагаме със запаси за повече от два дни и нямаме откъде да намерим храна.

— Най-доброто е да изпратите няколко роти към фортовете на Махмуд хан и Мохамед Шариф, за да ги щурмуват — предложи Кит. — Щом си възвърнем двата форта, никой няма да посмее да обсажда интендантството.

— Ох, Господи… — въздъхна унило Елфинстоун. — Не е ли по-добре да изпратим указание на Уотсън да се държи до последния човек? Бъдете така добър да се погрижите за депешата, капитан Ралстън.

— Тъй вярно, сър. — Кит отдаде чест и излезе бързо. — Отивам да съобщя на Уорън, че трябва да се държи до последно — съобщи той на Боб, който го чакаше в адютантската стая. — С малко повече късмет ще успеем да накараме стареца да нападне двата завзети форта.

— Аз ще изпратя депешата на лейтенант Уорън — предложи адютантът.

— Днес съм на служба в манежа. — Кит хвърли поглед към разписанието на стената. — Само Бог знае какъв смисъл има да се упражнявам в тънкостите на ездата. Времето е такова, че май е по-добре да ги науча как се играе бозкаши.

— Животът продължава, приятелю — отбеляза с цинична усмивка Боб. — Добрият тон и церемониите са от жизнено значение, не е ли така?

— В тази връзка исках да ти кажа… — Кит описа на приятеля си сцената с лейди Сейл. Това разведри настроението им, но само за малко. И двамата съзнаваха, че колата им затъва все по-дълбоко в блатото.

Тринадесета глава

Ако беше очаквала, че при завръщането си любимият й ще прояви бурно своите чувства, Анабел разбра самоизмамата си в мига, в който видя лицето му.

— Какво стана? Да не би лейди Сейл…

— Не — поклати глава Кит и направи опит да се усмихне. — Колкото и да е учудващо, този въпрос се уреди без много затруднения. Оказа се обаче, че ти си имала право с нападението над интендантския форт.

— Затова ли си толкова обезпокоен? — прошепна с болка Анабел.

— Да. Командващият офицер получи заповед да се държи до последния човек. Надявам се, че скоро ще можем да му изпратим подкрепление. — Той се разхождаше неспокойно напред-назад и ясното му чело беше прорязано от дълбоки бръчки. — Мисля обаче, че скоро ще се видим принудени да напуснем това място.

Анабел седна, скръсти ръце пред гърдите си и склони глава. Видът й издаваше пълно покорство.

— Всяко зло за добро — промърмори Кит. — Знам, че не ти казвам нищо ново. Важното е да се подготвим за онова, което ни очаква.

— Продължавай, Ралстън-хузор.

Той прие леката подигравка като сянка от миналите им разправии и дори се усмихна.

— Ще ти трябва кон, Айша.

— И то добър — гласеше отговорът. — За съжаление кобилката ми остана в Кабул.

— Ти имаше чистокръвен арабски кон, ако не се лъжа.

— Точно така. — Погледът й издаваше внимание.

— Щом си се научила да се справяш с арабските коне, значи яздиш достатъчно добре, за да се справиш с кон, който е свикнал с моята тежест.

— Да, мисля, че ще се справя.

— Имам няколко коня, за съжаление все кавалерийски, не състезателни. Най-добре да ти дам един от тях, но първо трябва да се научиш как се язди такова животно.

Айша кимна пренебрежително.

— Вече ти казах, че с удоволствие ще се пораздвижа малко. Имам нужда от чист въздух.

Кит я погледна с усмивка.

— Не мога да ти предложа препускане из планините, но днес съм на служба в манежа и ще обучавам ескадрон кавалеристи. Би могла да се присъединиш към тях.

— В какво облекло?

— Афганистанско. Остави обясненията на мен.

— Как ще яздя без ботуши?

— Ако ме извините за намесата, сър, аз мога да набавя чифт дамски ботушки за езда — проговори почтително Харли, застанал в отворената врата на дневната. — В кухнята на църквата работи едно афганистанско момиче и е готово да снабдява англичаните с всичко, което поръчат… срещу определена цена, разбира се.

— Тогава ти поставям задачата да попълниш гардероба на мис Спенсър, Харли — отговори бодро Кит. — Без да отговаряш на въпроси и без да пестиш рупиите.

— Веднага ще се заема, сър. Може ли да получа едната пантофка на мис Спенсър, за да видя номера?

— Вероятно момичето е с предприемчив дух и има роднини на пазара — промърмори Анабел и потърка босия си крак. — Ако заплащането е добро, общуването с неприятеля не е предателство. Сигурно малката е струпала цял склад зад църковната кухня.

— Е, ако ни достави всичко необходимо, няма да размишлявам за произхода й — заяви Кит. — Най-добре иди с Харли и сама си купи онова, от което се нуждаеш. Ти ще се справиш по-добре от него.

— Вярно е, освен това умея по-добре да се пазаря — отговори замислено Анабел. — Ще ми трябват вълна и кожи, за да се пазя от студа. Ще си купя и едно чадри, за да си улесня живота. Палтото е хубаво, но ми е много трудно да се загърна цялата в него. Сигурно ще ми трябват и…

— Достатъчно! — прекъсна я през смях Кит. Всички жени обичаха да купуват. — Вземи всичко, каквото ти трябва. Не мога да си представя, че ще ме разориш. През това време аз ще отида в обора, за да реша кой от конете ми ти подхожда най-добре. След това ще ви запозная.

Той се върна скоро, възседнал силен и изключително грозен петнист жребец. Анабел, която все още беше без обувка, заподскача на един крак към входната врата и се развика през смях:

— Предпочитам арабската си кобилка!

— Може би, но Чарли ще ти служи по-добре. Ела да те запозная с него.

— За съжаление ми липсва едната обувка.

Кит слезе от седлото и поведе коня към входната врата. Анабел огледа внимателно коня, протегна ръка и помилва ноздрите му.

— Какъв огромен жребец…

— Маниерите му са отлични — увери я Кит. — И е невероятно издръжлив.

— Хмм… — Анабел и новият й кон се спогледаха, после тя се надигна на пръсти и нежно духна в ноздрите му. Конят накъдри кадифената си муцуна и оголи зъбите си в усмивка.

Кит кимна доволно. Анабел и Чарли щяха да свикнат бързо един с друг.

— Надявам се ботушките да ви харесат, мис. — Харли дотича по пътеката с чифт кожени ботушки в ръка. — Онази крадлива сврака искаше цяло състояние за тях, сър.

Кит махна с ръка, взе ботушките и ги огледа внимателно.

— Изглеждат достатъчно здрави. Обуй ги и да тръгваме.

Анабел грабна ботушите и много скоро се появи в образа на Айша — забулена, скрита под тежкото палто. Кит я сложи на гърба на Чарли, който, кой знае как, доби изненадан вид, сякаш на гърба му беше кацнала муха, но въпреки това склони любезно глава и затропа покрай Кит към манежа.

В голямата, подобна на обор сграда се бяха събрали двадесетина кавалеристи и чакаха край конете си. Един строен, обрулен от ветровете индийски офицер надзираваше момъка, който се мъчеше да изглади посипаната с трици арена.

— Добро утро, капитане — поздрави индиецът. — Мисля, че сме готови за урока.

— Добро утро, рисалдар — отговори приятелски Кит. — Моля, свалете седлата, господа — обърна се той към кавалеристите. Закрачи към арената и извика през рамо: — Айша, ти още не сваляй твоето.

Никой не се учуди на заповедта. Кавалеристите се подчиниха, макар и неохотно. Докато разседлаваха конете си, те хвърляха любопитни погледи към неподвижната, забулена фигура на гърба на огромния жребец, която очевидно принадлежеше на капитана.

Рисалдарят не направи опит да скрие любопитството си.

— Вие имате посещение, а, капитане?

— Една… една приятелка, би могло да се каже — отговори Кит и се ухили съзаклятнически. — Обзаложих се, че ще я науча да язди в манежа не по-зле от най-добрите ни кавалеристи. Затова ще я водя с мен винаги когато съм на служба. Ако нямаш нищо против, рисалдар, можеш да се позанимаеш индивидуално с нея. Понякога ще ти я пращам да се упражнявате.

Индиецът беше свикнал е лудориите и малко странните понякога забавления на офицерите от аристокрацията и дори не трепна.

— А говори ли английски?

— Малко — отговори небрежно Кит. — Обаче разбира всичко, каквото й се каже.

Кавалеристът кимна и рече:

— Съмнявам се, че Чарли изобщо забелязва, че някой седи на гърба му. — Той огледа коня и ездачката му с поглед на познавач. — Тя ще трябва да го убеди да я слуша, но без мускулна сила. Е, Чарли е добро същество и не вярвам да й създава ядове.

Кит кимна и се обърна към войниците, които вече бяха възседнали голите гърбове на конете.

— Започваме ли, господа? Замахване надясно, ако обичате.

Анабел наблюдаваше внимателно движенията на войниците и скоро разбра защо лицата им изразяваха такава неутешимост. Това упражнение се изпълняваше много трудно без седло. Ограничени в движенията си от дългите мечове, които бяха чисто церемониални, и от копията, които трябваше да държат неподвижни, войниците започнаха да описват полукръгове под зорките погледи на капитана и рисалдаря.

Чарли започна да рие неспокойно в триците. Очевидно не му беше приятно, че е разделен от другарите си. Айша го успокои с няколко тихи думи и опъване на юздите.

— Нека първо ги погледаме — обясни му тя, след като конят се поуспокои. — Ти може би знаеш как се прави, но аз нямам представа.

Тя продължи да наблюдава упражнението, възхитена както от този нов Кит, така и от самата дресура. Гласът му, тих и винаги учтив, даже когато критикуваше или поправяше грешките на войниците, и равномерният тропот на копитата бяха единствените шумове в дървената постройка. Ритуалът изглеждаше дяволски сложен и приличаше повече на танц, отколкото на подготовка за бой. Айша не се усъмни нито за миг в ездаческата опитност на Кит, който извършваше с лекота и най-трудните маневри, както и в умението му да общува с коне. Ако двамата с Чарли успееха да постигнат съгласие, щяха да се справят не по-зле от него.

След известно време Кит пошепна нещо на рисалдаря и той продължи упражнението с войниците. Кит му кимна и се запъти към Айша. Вървеше с дългите, енергични крачки на атлет и тесният, прилепнал панталон, както и отлично ушитият жакет, подчертаваха всички предимства на стройното му тяло.

— Хайде първо да опитаме половин въртене надясно — предложи бодро той. — Освен ако не искаш да си останеш тук през цялата сутрин като паметник на търпението.

— Не, разбира се, че не искам — отговори с известно нетърпение тя, но видя как сияеха очите му и се засмя. — Само не бих искала да изглеждам смешна, нали разбираш…

— Това няма да се случи. Чарли знае много добре какво трябва да прави, но няма да се чувства добре, ако не го водиш. — И той започна да й дава указания със същия любезен и едновременно с това категоричен тон, с който се обръщаше към кавалеристите.

Айша се учуди колко й е лесно да следва нарежданията му и да не се сърди на безкрайните повторения.

— Ти си чудесен учител — проговори с обич тя. — Имаш талант.

— Този комплимент ми прави чест — отговори той и очите му блеснаха дяволито. — Готова ли си да се присъединиш към другите? Не мога през цялото време да ти давам частни уроци.

— Какво ли ще си помислят за мен? — пошепна несигурно тя и хвърли боязлив поглед към арената.

— Те са тук, за да яздят, а не за да мислят — поправи я Кит. — Готова ли си?

Нямаше какво повече да се каже.

— Готова съм, разбира се — промърмори нетърпеливо Айша, подкара Чарли към арената, а Кит се запъти с големи крачки към поста си пред строените кавалеристи. Едрият жребец зае обичайното си място в средата на редицата и господарят му избухна в смях.

— Нали ти казах, че знае какво да прави.

Два часа след това Анабел се чувстваше изтощена до смърт, пот се стичаше по тялото й, макар че в манежа цареше леден студ. Ставаше й мъчно, като си помислеше за кавалеристите с тежкото им въоръжение и без опората на седлото и стремената.

Най-после Кит даде знак за свършване:

— Много добре, господа. Достатъчно за днес. Много ви благодаря за добрата работа.

Всички приеха с облекчение и благодарност учтивите му думи, отговориха с готовност на поздрава му и изведоха конете си от арената. Рисалдарят ги последва, а Кит хвърли ухилен поглед към Айша.

— Е, пораздвижи ли се, както ти се искаше?

— Не се смей — укори го сърдито тя. — Предпочитам да се състезавам с Акбар хан, отколкото да…

— Какво предпочиташ?

— Понякога той ме предизвикваше да играем тази игра — обясни с усмивка тя, преметна крак през седлото и се плъзна в чакащите ръце на Кит. — Всъщност, това беше по-скоро изпитание, отколкото игра — поправи се замислено тя. — От време на време се питах какво ли щеше да стане, ако не бях издържала изпитанието, ако бях като всички други жени. Дали щеше да ми се насити и да ме захвърли? — По гърба й пробягаха студени тръпки. За първи път осъзна колко много се е измъчвала от този дълбоко вкоренен страх.

Тя погледна Кит в лицето и се стресна. Сивите му очи бяха твърди като гранит, устата опъната в тънка линия.

— Феринджи! — прошепна предупредително тя и направи опит да се усмихне. Не й беше трудно да отгатне мисълта му. — Веднъж вече ти казах, че не бива да ме оценяваш според вашите норми.

— Но мога да държа похитителите ти отговорни за онова, което са ти сторили — проговори студено той.

— И какво са ми сторили? — учуди се Анабел. — Недей така, Ралстън-хузор, не съм видяла нищо лошо от Акбар хан.

— Така ли? — Той я погледна пронизващо, сякаш искаше да проникне в душата й. — Истината ли казваш, Анабел Спенсър? Вероятно не очакваш от мен да ти повярвам. Ти си била дете, когато са убили родителите ти пред собствените ти очи, а теб са отвлекли, хвърлили са те в една затворена зенана и са започнали да те учат на неща, които никое дете не бива да знае. Кой те е научил да се страхуваш, ако не те? Не ми говори, че детето е преживяло всичко това, без в душата му да останат кървави рани!

— Аз се промених, това е вярно — възрази твърдо тя. — Но това не означава, че нося в душата си рана. Може би ти мислиш така, защото виждаш, че съм неспособна да се върна към предишния си живот. Искам да знаеш, че промяната в мен е много дълбока, Кит, и аз наистина не мога да се върна назад.

Убедеността й идваше направо от сърцето. Кит потрепери от внезапен студ. Днес за пореден път бе чул от устата й, че двамата са съвършено различни. Ала той бе отишъл твърде напред във фантазиите си и беше започнал да си въобразява, че съпротивата й е само формална. Погледна я и кимна сериозно:

— Да, бих го възприел като жестока рана, ако се окаже истина. Студеният манеж потъна в гробна тишина и двамата усетиха почти физически колко дълбока е пропастта помежду им.

— Това е съдба — наруши мълчанието Анабел. — Ние сме в ръцете на съдбата, Кристофър Ралстън. „Всичко е само шахматна дъска от дни и нощи, дъска, на която съдбата си играе с хората: тя ги насочва напред и назад, съединява ги и ги разделя, а накрая ги хвърля един след друг в кутийката за фигури.“ Така е писал един персиец, един от любимите поети на Акбар хан — обясни тя, забелязала учудването му. — Живял е през единадесетия век. Името му е Омар Хаям.

— И ти си възприела тази философия?

— О, не съм съвсем сигурна — отговори нетърпеливо тя и се обърна към изхода. — Какъв смисъл има да водим този разговор?

— Ако не го разбираш, и аз няма да ти го кажа — отговори нетърпеливо той и болката в гласа му отстъпи място на гнева. — Най-добре е да се върнеш в бунгалото. Имам и други задължения.

Айша му отговори с ислямски поздрав, при което той улови ръцете й и ги стисна до болка.

— Защо ме вбесяваш така, Анабел? Иска ми се да те раздрусам, докато зъбите ти затракат от ужас!

— Ти просто се отбраняваш срещу истината, която ти казах — отговори меко тя. — Ако я бях скрила от теб, щеше да повярваш, че виждам света през твоите очи, и това щеше да бъде още по-лошо.

Кит въздъхна примирено и я пусна.

— Помоли Харли да те отведе при онази афганистанска търговка. Ще се радвам, когато знам, че имаш достатъчно дрехи за всички превратности на съдбата.

Той проследи излизането й от манежа и за кой ли път се възхити на грациозните й движения. Тя беше толкова различна от другите млади жени, които познаваше… Никоя не се движеше като Анабел, никоя не беше способна на това тихо спокойствие. Той се усмихна криво и си каза, че никоя жена не умееше и да избухва като нея, да сипе проклятия като последното улично хлапе… Сенки от миналото, беше признала тя, събудени от двучасовия урок по езда. Може би двамата имаха общо бъдеще…

С тази окуражителна мисъл той се метна на гърба на Чарли и препусна към обора.

Късно следобед Кит се върна в бунгалото си, след като през целия ден си беше блъскал главата как да организират нападения срещу двата завзети форта. Когато влезе в антрето, Харли тъкмо излизаше от кухнята.

— О, ето ви и вас, сър. Ако знаете какъв ден прекарах! — изрече задъхано той и го последва в дневната.

— Ходихте ли на покупки с мис Спенсър? — Новите правила изискваха да се пие алкохол само следобед и Кит с доволна въздишка си наля чаша бренди.

— Да, разбира се, сър. Велики Боже, никога не сте виждали такова нещо! Мис Спенсър и онова момиче от кухнята едва не се хванаха за косите, сър, и през цялото време бъбреха на онзи езически език. Не разбрах нито думичка, но мис Спенсър свали цената от шестстотин на двеста рупии. — Изуменото изражение на общо взето равнодушното лице на Харли, отразяваше страхопочтителното стъписване пред манията на тукашните жени да пазаруват.

Кит се ухили с разбиране.

— Много ли накупихте?

— Нямам представа, сър, но вероятно е било много. Момичето ще донесе дрехите утре сутринта. Мис Спенсър рече, че то нямало много женски дрехи тук и трябвало да ги донесе от града.

Усмивката на Кит угасна.

— Постовете няма да я пуснат. Или поне не би трябвало.

Харли кимна мъдро.

— Мис Спенсър каза, че момичето знаело някакъв път, и многократно минавало по него, без да го забележат.

Кит смръщи чело и отпи голяма глътка бренди. Не се учуди особено, защото знаеше, че защитата им е пълна с дупки и те просто не бяха в състояние да запушат всичките.

— Къде е сега мис Спенсър?

— Мисля, че си почива, сър. Изглеждаше доста уморена, след цяла сутрин езда и цял следобед пазарлък. — Харли изтри запотеното си чело. — Всеки би се уморил, нали?

— Мога да си представя. Какво има за вечеря? Гладен съм като вълк. След закуска не съм хапнал нищичко.

— Всички складове са празни, сър. Не ми дадоха нищо, но кокошката е снесла яйца, нищо, че е толкова стара — обясни потиснато ординарецът. — Имаме още чувалче брашно, няколко картофа и праз лук. А, и бекон…

— Добре де, но какво има за вечеря? — прекъсна го Кит, който наистина умираше от глад.

Харли го погледна виновно.

— Направих малко задушено с картофи и лук сър, с повечко сланина. Ще запазя бекона за закуска, ако нямате нищо против…

— Ти си най-добрият ординарец в целия свят! — похвали го искрено Кит. — Не исках да те засегна с настойчивостта си. — Усмихна му се обезоръжаващо и Харли засия с цялото си лице.

Поласканият момък се поклони и попипа стеснително яката си, сякаш внезапно му беше отесняла.

— Ще отида да погледна вечерята, сър. — Той изчезна в кухнята и Кит отнесе чашата си в затъмнената спалня.

Анабел се протегна сладостно, прозя се и му се усмихна щастливо.

— Колко време съм спала?

— Сигурно много дълго, като се има предвид какво ми разказа Харли — подразни я той и седна на леглото. — Какво ще кажеш за една целувка?

Очите й блестяха като нефрит в полумрака.

— Значи вече не искаш да ме раздрусаш?

— За момента не — отвърна сухо той. — Но съм сигурен, че спокойствието ми няма да трае дълго. — Той се приведе над нея и пошепна: — Целуни ме, невъзпитано хлапе.

Тя се подчини с готовност, после седна до него.

— Бяхме на покупки. Сигурно Харли вече ти е разказал как мина.

— Тази вечер Харли прояви необичайно красноречие — отговори с усмивка Кит, свали мундира си и се изтегна доволно на леглото. — Освен това ми каза, че търговката знае някакъв таен път, по който минава със стоките си.

— Естествено — отговори делово Айша. — Нима не си подозирал, че селището гъмжи от шпиони?

— Бих казал, че съм го очаквал. — Той разкопча ризата си. — Всъщност, Макнейтън също има цял куп шпиони в Кабул и ги използва за гадните си интриги.

— Значи той кове планове срещу Акбар хан? — Анабел скочи от леглото и запали газената лампа на масата. — Съмнявам се, че постъпва умно.

— Защо мислиш така? — Кит събу ботушите си и ги захвърли в ъгъла. — Както се казва, око за око.

— Зависи от много неща. За какви интриги говориш?

— Знаеш ли, Макнейтън има един агент, на когото много разчита. Казва се Мохун Лал и живее в градската резиденция на един от племенните водачи. Този Мохун Лал е натоварен да съобщи на афганистанските първенци, че който донесе главите на някои от най-злостните ни противници, ще получи огромна сума пари.

Анабел го погледна стреснато.

— Това е предателство в най-страшната му форма!

— Твоят бивш хан сам даде това предложение — напомни й Кит.

— Акбар хан е предложил на Макнейтън да организира убийството на най-решителните бунтовнически водачи? Не мога да повярвам, че е казал такова нещо.

Кит разтърка схванатия си врат и се надигна.

— Не го каза точно така, но смисълът на думите му беше ясен. Отвратително е, че пълномощникът на Короната го възприе така буквално. Всъщност Акбар хан предложи да се посеят раздори между отделните племена, защото тогава те ще са заети с разправиите помежду си и няма да имат време да се бият срещу нас.

— И ти се хвана на въдицата му? След всичко, което съм ти разказвала за Акбар хан, след всичко, което видя и чу в крепостта му? Как можа да бъдеш толкова глупав, Кит? — Тя го погледна укорително и отиде до прозореца.

— Не си права, не съм се хванал на въдицата му — отговори сърдито той. — Аз бях само посредник. Бях длъжен да предам думите му на пълномощника и той…

— Веднага падна в капана — допълни горчиво Анабел. — Ако британците решат да действат с предателство и нарушат дадените клетви, тогава Акбар хан няма да има угризения на съвестта, че прилага насилие.

— Но нали самият той наведе Макнейтън на тази идея! — извика гневно Кит.

— Не е така. Макнейтън е имал пълното право да избере. Акбар хан го е изпитал, за да знае дали може да му има доверие. Много добре знаеш, че Акбар хан е непредвидим. Той ти предлага ябълка, но отхвърля всяка отговорност от себе си, ако я изядеш.

— Какво да правим?

Кит наметна един кадифен халат и дръпна толкова силно колана, че едва не го скъса.

Анабел усети умората му, изпълващото го недоволство и горчивина. Отиде при него, прегърна го през кръста и сложи глава на гърдите му.

— И аз съм безпомощна като теб. Хайде да не говорим повече за това. Искам да си починеш, не да се караш с мен.

Кит помилва косата й. Тя го прегръщаше без страст, искаше само да му влее малко от нежността и спокойствието си. Тези качества й помагаха да заглажда и най-острите противоречия, да омекоти и най-страшната караница.

— Сигурно си гладен — прошепна на гърдите му тя. — Харли се скри в кухнята веднага щом се прибрахме. Да вървим в трапезарията, аз ще ти сервирам.

Кит се подчини. Той усети как напрежението и опасенията се разсеяха. Айша се грижеше предано за него, обслужваше го, наливаше му вино, поддържаше огъня, говореше за разни неща, които нямаха нищо общо с жестоката съдба, с борбата, предателството и опасното подценяване на врага. Той изпита прекрасното, омагьосващо чувство, че е център на света, че светът съществува само за да му създаде спокойствие и удобство, а усещането, че броди през една неразрешена, но примамлива страна на чудесата, го завладя като в първата им нощ. По-късно, огряна от меката светлина на газената лампа, тя дари на тялото му същото отпускане и задоволство и сънят го залюля в меките си обятия.

Когато Кит заспа, Анабел приглади буйната си коса, наведе се над него и с усмивка очерта с връхчето на показалеца си твърдите черти на лицето му. Насън това лице не изразяваше присъщото му, понякога мъчително самопрезрение, студеният блясък на знанието в сивите очи го нямаше. Тя се запита какво ли дете е бил: във всеки случай е приличал на ангелче с тези гъсти руси коси и обезоръжаващата усмивка, която изгряваше на лицето му, щом забравеше да бъде циничен или скучаещ. Сигурно никой не е устоявал на ласкателствата му.

Тя изгаси лампата и се сгуши до него, завита до брадичката. Много е приятно да споделяш леглото с мъж, каза си развеселено тя и се прозя доволно. Никога преди това не бе усещала, че присъствието на чуждо тяло може да бъде толкова успокояващо и утешително… разбира се, докато съдбата оставяше фигурите на шахматната дъска. Защо ли беше толкова твърдо убедена, че съдбата е жена?

Отначало събитията отвън не проникнаха в света на сънищата й, скрит под дебелата завивка, но тя се събуди изведнъж и седна в леглото в същия момент, в който и Кит я погледна с бистър поглед.

— Какво става, по дяволите? — Той скочи от леглото и изтича до прозореца. — Нищо не се вижда. — Навлече панталона и ризата си и закрачи към вратата. — Не се чуват изстрели, значи не сме нападнати. Колко ли е часът?

— Минава полунощ — отговори глухо Анабел и бързо облече жакетчето си. — Къде ми е булото?

Кит отвори уста, за да й нареди да си остане вкъщи, но бързо я затвори и хвърли булото.

— Обещай ми, че няма да говориш с никого и няма да съобщаваш пред целия свят какво мнение имаш за надутите и глупави феринджи.

— Ще си запазя думите, докато се приберем вкъщи — обеща тържествено тя, закрепи булото зад ухото си и грабна палтото. — Тръгваме ли?

Кит кимна и отвори вратата. Харли вече ги чакаше в антрето.

— Какво става? — попита мрачно той и огледа околните къщи, ярко осветени в този ранен утринен час.

— И аз мисля същото — отговори Кит. — Положението не е добро. — Той излезе навън и се обърна. — Айша, стой близо до мен. Не искам да те губя от поглед, разбра ли?

— Разбирам, Ралстън-хузор — отговори тихо тя и сведе глава. — Ще вървя на две крачки след теб, както е прието.

Въпреки напредналото време и убеждението си, че току-що е бил забит нов пирон в британския ковчег, Кит не можа да се удържи и се засмя. Ощипа я по ръката и й напомни развеселено:

— Мисли за това през цялото време.

Тримата забързаха към централния площад. В селището цареше страшна бъркотия. Изведнъж Кит спря.

— Господи, та това е Уорън с гарнизона си! Напуснал е поста си.

— За какво говориш? — Айша застана до него и се надигна на пръсти, за да различи нещо в навалицата. Площадът беше пълен с коне и войници. Сред неистовия шум се издигаха отделни гласове, които ревяха неразбираеми заповеди.

— Не мога да повярвам, Кит. — Боб Маркъм, изникнал сякаш от нищото, се присъедини към тях. — Уорън твърди, че не е получавал заповед да се държи до последно. Дяволите да го вземат нашия началник! Майор Грифит се готвеше да излезе от крепостта с няколко роти, за да щурмува форта на Шариф. — Той изглеждаше също като Кит, несресан, с накриво закопчан мундир. — О, Анабел, простете, не ви видях — поздрави разсеяно той и продължи мрачно: — Уорън казва, че неприятелят обстрелвал портата на форта и че досега е успявал да го задържи. Не искал да чака афганистанците да нахлуят вътре, затова тръгнал. — В гласа на Боб звучеше отвращение. — Доколкото разбрах, заповядал да пробият дупка в стената на форта и прекарал оттам всичките си хора.

— Каква гадост! — изкрещя ядно Кит и прокара пръсти през косата си.

— Ти си твърде мек — усмихна се Боб. — Аз бих го нарекъл другояче.

— И аз, повярвай. Може би той наистина не е получил второто съобщение. Но както и да е… — Кит вдигна рамене. — Или ще се бием, или ще уговаряме условията за капитулация. Освен ако Елфинстоун не реши да се свие в креслото си и да потърси решение в гладната смърт.

Двамата мъже сякаш бяха забравили Айша, а и тя не правеше нищо, за да насочи вниманието им към себе си. Тя стоеше неподвижна отстрани, слушаше разговорите наоколо и размишляваше напрегнато. Скоро се появиха и други офицери, загрижени и ядосани, тонът се повиши и в същото време стана по-тревожен. Анабел стоеше настрана и си повтаряше, че и тук, както и в зенаната, тя нямаше никакво право да се намесва в мъжките разговори. В укрепеното селище имаше само четирима мъже, освен Кит и Боб, които знаеха коя е тя и откъде е дошла, и след като Кит държеше да запази анонимността й, тя нямаше друг изход, освен да се подчини, както беше правила през последните години от живота си. Стана й смешно при мисълта, че Кит беше решил да скрие някъде Анабел Спенсър и да качи Айша на гърба на Чарли.

Тя не се помръдна дори когато Кит, зает с разговора, се отдалечи и я остави сама. Разбираше, че цялото му внимание е погълнато от случилото се, и не се разсърди. Остана на мястото си, питайки се колко ли време ще мине, докато той си спомни за нея.

Минути след като беше изчезнал зад ъгъла, Кит излезе на площада тичешком, с разкривено от тревога лице. Като я откри на същото място, загрижеността отстъпи място на учудване. Втурна се към нея и попита неспокойно:

— Какво има?

— Исках само да разбера колко време ще ти трябва, за да се сетиш, че си ме оставил — отговори безгрижно тя.

Кит я погледна несигурно и се опита да отрече вината си, но не можа да произнесе нито дума.

Анабел избухна в смях.

— Не се тревожи, не съм обидена. Само стигнах до заключението, че всички мъже по света са еднакви, все едно дали живеят в планините на Афганистан или в европейски вили. Щом се задълбочат в някой интересен разговор, жените престават да съществуват.

— Това не е вярно — възрази Кит. — Животът без жени би бил непоносим.

— Да, но само докато те не забравят мястото, което им е отредено. — Тя го погледна с разбиране и се усмихна.

— Стига толкова — отсече сърдито Кит. — Няма да стоим насред площада и да си разменяме остроти. Твоето място е в леглото и искам веднага да те видя там.

— Трябва да потърсим храна — промърмори замислено тя. — Казват, че любовта е най-добрият заместител… когато няма нищо по-добро…

Продължавайки да се шегуват, двамата тръгнаха към къщи. Шегите им помагаха да скрият ужаса си от положението, в което се намираше британското селище. А то беше повече от страшно.

Четиринадесета глава

— Момичето е тук, мис, и носи дрехите. — Харли влезе в трапезарията, където Анабел и Кит закусваха.

— О, много ти благодаря — отвърна Анабел и скочи. — Отивам да видя какво е донесла и ако всичко, което ми обеща, е тук, ще ми трябват двеста рупии.

— За мен е чест да ти ги дам — увери я тържествено той и остави чашата си.

Момичето чакаше в антрето. Беше забулено, но не носеше чадри. В ръцете си стискаше огромен пакет. Анабел я поздрави любезно на пачу, ала не получи отговор. Момичето й подаде пакета, но пак не каза нито дума. Изглеждаше, сякаш всеки миг щеше да хукне да бяга, като че ли беше попаднала в заразно място.

Анабел погледна дрехите и разбра защо.

— Няма нужда да плащаме — обърна се тя към Кит и сама се изненада колко глухо прозвуча гласът й. Изразът на лицето й беше толкова особен, че той се стресна и изпусна банкнотите, които й подаваше.

— Какво има?

Тя не отговори веднага. Първо каза нещо на пачу и момичето, чиито очи се въртяха трескаво, отговори с тих, страхлив глас, после се поклони и избяга на улицата.

— Какво става тук, за Бога? Защо не й платихме?

— Това са моите дрехи — отговори беззвучно Анабел и лицето й побеля. — Човек не плаща онова, което си е негово.

— Говориш със загадки. — В гласа му прозвуча нетърпение, но то беше породено от страха.

Анабел се върна в трапезарията и остави пакета на нераздигнатата маса.

— Акбар хан ми е изпратил моите собствени дрехи.

— Какво? — Кит я погледна изумено. — Не те разбирам.

— Нали снощи говорихме, че навсякъде има шпиони? — напомни му глухо тя и погледът й се замъгли. — Не знам защо не помислих за логичното продължение. Разбира се, той е наредил на шпионите си да ме открият и да му кажат къде съм. Сега ми дава да разбера, че е осведомен за присъствието ми в укрепеното селище.

— Значи момичето е съобщило на Акбар хан, че е влязло във връзка с теб, и той е решил да те снабди с необходимото облекло?

— Хрумва ли ти друго обяснение? — Тя започна да подрежда дрехите. Кашмири, коприни и кожи се плъзгаха под пръстите й. — Я виж, изпратил ми е дори костюма за езда и ботушките. — Тя му показа мекия, подплатен с вълна кожен панталон, жакетчето, обточено с пухкави кожи и излъсканите ботуши, изработени специално за нея. — Ето и любимото ми чадри.

— Защо? — Кит не беше в състояние да произнесе нито дума повече. Само се взираше като безпаметен в блестящия куп пред себе си.

Устните й се разкривиха в усмивка, безрадостна, знаеща.

— Такъв си е той. Иска да ми напомни, че съм свързана с него, все едно какво правя. Че всъщност съм изцяло зависима от него и от великодушието му. — Тя скръсти ръце пред гърдите си, сякаш искаше да се защити. — И че това великодушие може във всеки един момент да се превърне в своята противоположност. — В гласа й прозвуча уморено примирение. — Ето по тази причина ми е изпратил дрехите. За да ми каже, че соколът се нахвърля върху плячката си, когато самият той сметне, че моментът е подходящ.

Кит се опита да се отърси от вълната безпомощност, която го заля и му отне всяка енергия и решителност. Не можеше да затвори очи пред истината, пред ужасяващото прозрение, че е пленник в една невидима мрежа.

— Няма да му позволя да ти стори зло — проговори глухо той и в същия миг осъзна колко жалко прозвучаха думите му.

Айша поклати глава, но не произнесе подигравателните думи, от които той се бе опасявал.

— Ти ще страдаш също като мен, Кит, и аз няма да бъда в състояние да те защитя.

— Върни се в Кабул, още днес — помоли настойчиво той. — Аз и без това съм загубен, но ти не си. Аз съм отговорен за случилото се, само аз. Искам да се върнеш при него.

— Но аз не искам — възрази меко Айша. — Казах ти, че съм взела своето решение. Нищо не се е променило. И кой знае? — вдигна рамене тя и гласът й се оживи: — Може би съдбата ни е приготвила друго. Нека изчакаме.

— Ти с твоята проклета съдба… — проговори примирено Кит, но в гласа му нямаше предишното ожесточение. Той изразяваше само облекчение и някаква нова радост.

Анабел го усети веднага и му отговори с нежна усмивка.

— Е, поне няма да мръзна — отбеляза весело тя, сякаш бе успяла да прогони сенките и страха само със силата на волята си. — Ще се радвам да облека чисти дрехи. Най-добре да помоля Харли да ми приготви ваната. — Тя се протегна през масата и го целуна. — Няма ли да тръгваш? Днес си на служба, ако си забравил. Опитай се да разбереш за колко време ще стигнат запасите и какво може да се предприеме, за да бъдат попълнени. Жалко е, че Акбар хан не се е сетил да ми прати и един ловен сокол — размечта се тя и в очите й блесна предишната дързост. — Дали да не го помоля да го стори? Така ще имаме достатъчно полски мишки и врабчета.

— Не съм сигурен, че кулинарните умения на Харли ще се справят с този „дивеч“ — изсмя се Кит. — Но идеята е добра. Тази вечер ще изляза с пушката си и може да имам късмет. — Той я прегърна и я притисна до гърдите си; въпреки шеговития тон очите му блестяха тревожно и се взираха изпитателно в лицето й. — Сигурна ли си в себе си, Айша? — Когато тя кимна, без да се усмихне, той целуна ъгълчето на устата й. — Права си, трябва да тръгвам, но следобед ще дойда и ще те отведа в манежа, за да можеш да се упражняваш с рисалдаря.

— Очаквам с нетърпение новия урок — проговори тя и въздъхна драматично. — Сигурна съм, че той едва ли е учтив като тебе.

— Не е, и ти здравата ще си изпатиш, ако не се подчиняваш — увери я с усмивка Кит. — Но ще научиш много, обещавам ти.

Той закрачи бързо по улицата към Главната квартира и скоро забеляза, че в селището цари всеобща потиснатост. Едно малко момче гонеше топката по необичайно тихата улица. Кит вдигна топката и я хвърли на детето, то я улови и я притисна до гърдите си, после втренчи дързък поглед в лицето на непознатия офицер. Скоро се появи сърдитата му айа, накара му се на хинди и го повлече обратно към градината. Детето се развика на висок глас и Кит продължи пътя си, питайки се дали и малката Анабел Спенсър се е отнасяла към слугите си със същото презрение. Тя със сигурност е била необикновено дете, каза си той и зави към Главната квартира. Всички деца на аристократи бяха еднакви, но какво щеше да стане сега с тях? Този неумолим въпрос го накара да потрепери и той побърза да го прогони, докато влизаше в адютантската стая.

— Има ли нещо ново? — попита направо, без да отправя въпроса си към конкретен човек.

— Добро утро, Ралстън. — Майор Грифит вдигна глава от картите. — Чаках ви. Искате ли да се поразтъпчете?

Кит не беше съвсем сигурен в желанията си, но отговорът можеше да бъде само един.

— Разбира се, сър. Къде да отида?

— Ще излезем пред форта на Мохамед Шариф. Ако прогоним афганистанците оттам, може би ще успеем да си върнем интендантството — обясни майор Грифит. — Някой трябва да влезе в бой. Защо не си потърсите няколко десетки доброволци? Ще се срещнем на здрачаване на площада.

— Съгласен. — Кит отдаде чест и тръгна да търси хавилдар Абдул Али. Сержантът беше по-добрата му половина.

— С най-голямо удоволствие ще дойда с вас, сър — увери го хавилдарят. — Отдавна ми се иска да застрелям едно-две афганистански кучета. Веднага ще подбера доброволци.

— Много ти благодаря, хавилдар. — Кит се върна в Главната квартира, където по изключение цареше въодушевление, предизвикано от решителността на Грифит и от идеята, че съпротивата е не само възможна, но и желателна.

— Ти си щастливец! — посрещна го Боб Маркъм. — Не може ли и аз да дойда?

Кит го удостои с крива усмивка.

— Ако нещо се случи с мен, погрижи се за Анабел.

Боб кимна и изведнъж стана сериозен.

— Надявам се, че този път си й казал къде отиваш.

— Още не, но ще й кажа.

Кит се върна вкъщи към обед и намери Анабел да разговаря в задния двор със старата кокошка, която Харли пазеше като зеницата на окото си.

— Знам, че снасят повече, когато им се говори — обясни с усмивка тя и скочи на крака. — Боя се обаче, че Харли е прав. Тази мършава стара птица е годна само за тенджерата.

— Не съм съвсем сигурен, че Харли го е казал сериозно — отговори предпазливо Кит и се облегна на стената на къщата. За момент прогони от главата си всички грижи и се възхити на стройната й фигура. — Той я донесе от Индия и по целия път се грижеше трогателно за нея. Знаеш ли, че изглеждаш очарователно в този цвят.

Младата жена не беше свикнала с комплименти и по млечнобелите й бузи се разля нежна руменина. Тя поглади смутено смарагдовозеленото си жакетче и отвърна тихо:

— Това ми е едно от любимите.

— Всички жени знаят какво им отива — отбеляза Кит и продължи със същия лек тон: — Нашето отделение получи заповед да щурмува форта на Мохамед Шариф.

Анабел кимна. Лицето й не се промени.

— Кога ще бъде нападението?

— Довечера.

— Това е разумно. Не, че те не го очакват, но когато човек напада, сенките са добри приятели.

— Знаеш ли, аз очаквах, че няма да се съгласиш с мен… че дори ще се разсърдиш. — Той я дари с разкаяна усмивка.

Младата жена смръщи чело.

— Колко си глупав. Ядосвам се, когато не ми казваш къде отиваш и когато ме измъчва въпросът защо те няма и какво става с теб. Днес няма да кажа нищо, защото знам, че задачата ти е да се биеш. — Тя вдигна рамене. — Забравяш, че съм живяла между мъже, за които битките са неотменима част от живота.

— Ако нещо се случи с мен, помолих Боб да се погрижи за теб — изрече решително той. Трябваше да бъде откровен докрай. С тази жена не можеше другояче.

— Не е нужно да ми търсиш защитник, Кит — отговори със същата откровеност тя. — Това е моята страна. Ако те убият, знам какво трябва да направя.

Ръцете му се отвориха в неописуем жест. Как да изрази какво изпитваше към жената, която отказваше с гордо вдигната глава обещаната й подкрепа и защита, която имаше своя воля и действаше според нея, и която стоеше пред него с невероятно успокояваща усмивка на красивите устни? Той трябваше да я напусне и може би нямаше да се върне никога вече.

Айша пристъпи към него и докосна лицето му.

— Това е съдба, любими — проговори нежно тя. — Приеми я спокойно. Този път ще се върнеш, сигурна съм в това.

— Откъде знаеш?

— Написано е на челото ти. — Тя прокара пръст по набразденото му чело и се усмихна. — Направи онова, което трябва. Повече не е нужно.

— Отивам на съвещание. — Кит притисна до болка ръцете й. — Исках да те отведа в манежа, но нямам никакво време.

— Мисля, че ще се откажа от уроците с онзи лаещ рисалдар — отговори тихо тя. — Предпочитам да поседя тук с кокошката и да я умолявам да носи по повече яйца.

— О, мила…

— Върви най-после, Кит. Ще чакам завръщането ти.

Той постоя още малко, стиснал ръцете й, после се наведе и докосна устните й с бърза, лека целувка. Преди да се обърне, Айша освободи едната си ръка и докосна устните му за сбогом. Кит хвърли последен поглед през рамо и изчезна.

Останала сама, Анабел изтри една нахална сълзичка от окото си и се обърна въпросително към старата кокошка:

— Какво ще кажеш за две кафяви яйца, миличка? Ралстън-хузор, ще има нужда от хубава закуска, като се върне.

— Ама тези хора изобщо не се плашат! — изрева майор Грифит и мощният му глас заглуши трясъка на картечите. Англичаните бяха издигнали леко полево укрепление за началниците си. — Черните им муцуни сякаш израстват направо от стените. Само ги погледнете!

Кит го направи и видя, че неприятелят се е струпал на бруствера и дългите мускети косят безмилостно британците, които не бяха в толкова изгодна позиция. Грифит беше прав. Макар че полевите оръдия внасяха смут сред редиците на жилзаите, зад стените непрестанно изникваха нови хора, за да заменят падналите.

— Трябва ни още едно оръдие — рече Кит и изведнъж извика от болка. Нещо бе опарило ръката му. Той погледна надолу и се взря невярващо в ивицата кръв, която се точеше между пръстите му. — Как стана това, по дяволите?

— Заповядайте, сър. — Абдул Али му подаде носната си кърпа. — Превържете се. Сигурно ви е одраскал заблуден куршум.

Кит завърза кърпата, доколкото можа, и я затегна със зъби. Войниците около него падаха като мухи, а канонирите се люлееха от изтощение. Нощното небе посивяваше — сигурен знак, че идваше утрото. Цяла нощ бяха нападали форта, но без успех. Щурмовото отделение, в което той командваше кавалерията, беше най-отзад, готово да се хвърли към форта в момента, когато артилерията прочисти бруствера. За съжаление това не ставаше.

— Свири за отстъпление — заповяда майор Грифит и въздъхна уморено. Помълча малко и прибави решително: — Кълна се в Бога, че следващия път ще го завзема! Поемете командата, Ралстън, моля ви. Аз ще остана последен и ще ви прикривам.

Протяжните тонове на тръбата се издигнаха над безредната стрелба. Кит възседна коня си и препусна към оръдието. Трябваше да изтегли колкото се може по-бързо изтощените войници. Нареди им да издърпат оръдието и да впрегнат конете. Стараеше се гласът му да звучи уверено и през цялото време окуражаваше кавалеристите. Смъртоносният огън на мускетите не преставаше, дори беше станал много по-страшен, откакто британското оръдие мълчеше. Един пехотен отряд остана да прикрива оттеглянето, доколкото беше възможно, макар че не можеше да противопостави почти нищо на огъня на афганистанците. Най-после ценното оръдие беше готово за изтегляне и отстъплението можеше да започне.

Изтощената, силно намаляла войска се довлече до портата на селището точно когато се разсъмна. Орда фанатични гази, дотичали от града, ги преследваха през равнината, засипваха ги с ругатни и изстрели и се върнаха обратно едва пред канала, охраняван от рота кавалеристи.

— Вървете да ви превържат — нареди строго Грифит, когато слязоха от конете си на площада. — Ще дойдете ли с мен и довечера?

— Разбира се — отговори убедено Кит, който нямаше никакво намерение да пропусне следващата атака само защото бяха загубили толкова хора. — Ще ни трябват две оръдия.

Още докато говореше, очите му претърсваха просторния площад, където редът бавно се възстановяваше. Ранените бяха отведени в лазаретите, конете — в оборите. Най-после видя в отсрещния край стройна фигура, увита в бяло копринено чадри. Грамадните нефритови очи бяха впити в лицето му и той усещаше настойчивостта им. Вдигна ръка в знак, че я е видял, тя го поздрави според мюсюлманската традиция, после се обърна и бавно напусна площада.

Очевидно Айша беше запомнила урока си и знаеше как да се държи пред чужди хора. Кит прие жеста й с усмивка и усети как нощното изтощение започва да го напуска. Носната кърпа на ръката му беше напоена с кръв и по пръстите му течаха струйки, но той реши първо да се отбие в дома си, а после да отиде до болницата.

— Ще има ли и други заповеди, майоре? — попита стегнато той и скочи от коня си, макар че му се зави свят.

Грифит поклати глава.

— Починете си добре. Тази вечер ще продължим. Дано раната не е много сериозна.

— Ще се оправя. — Кит отдаде чест със здравата си ръка и закрачи енергично към дома си. Не беше предполагал, че ще се чувства така бодър след безсънната и напрегната нощ.

Анабел го чакаше на отворената входна врата.

— Щях да се ядосам ужасно, ако не се беше върнал веднага при мен — посрещна го укорно тя, но тонът на гласа й я изобличаваше в лъжа и в очите й грееше топлина.

— Не мога да те прегърна на улицата — промърмори той, когато тя разтвори ръце. — Искам първо да те похваля за проявената дискретност на площада. Не разваляй всичко с някоя нова дързост. — Той скри ранената ръка зад гърба си и нежно я потупа с другата по дупето, за да се прибере вкъщи.

— Завладяхте ли форта?

— Не — отговори кратко той. — Ако знаеш колко кръв се проля! Тази вечер ще направим втори опит. Ако имахме две полеви оръдия, битката щеше да завърши другояче.

— Много хора ли загубихте? — попита тихо Айша.

Сянка затъмни очите му, устните му се присвиха горчиво.

— Тези проклети афганистански мускети имат голям обсег на действие.

— Прав си — прошепна тя и отстъпи назад, за да мине той пръв през вратата. — О, Кит, целият под е в кръв! Ти си ранен, нали? Къде? — В гласа й нямаше промяна, нито следа от паника и Кит се наруга на ум. Защо се беше опасявал, че тя ще падне в несвяст или ще избухне в истеричен плач? Пак я бе оценил с погрешни мерки.

— Раниха ме в ръката. Драскотина, нищо повече.

— Дай да видя. — Тя улови ръката му и направи гримаса при вида на напоената в кръв кърпа. — Не си го направил много добре.

— Права си — съгласи се миролюбиво той и влезе в дневната. — За съжаление не можах да го предотвратя.

— Олеле, сър, вие сте ранен! — извика изтичалият от кухнята Харли.

— Иди да донесеш гореща вода — заповяда му Анабел, без да губи присъствие на духа. — И няколко дебели кърпи, за да спрем кървенето и да видим сериозна ли е раната. — Тя натисна Кит в едно кресло и му наля чаша бренди от гарафата на масата. — Заповядай, мисля, че ще ти се отрази добре.

— Ти си била чудесен фелдшер — усмихна се той и отпи голяма глътка от сгряващото питие.

Анабел отвърза кърпата на Абдул Али и я захвърли в един леген.

— Ще се изненадаш, като свърша — отговори войнствено тя и се засмя.

— Разбира се, че няма. Нищо, свързано с теб не може да ме изненада.

Тя вдигна глава и го дари с бърза, лъчезарна усмивка. После нареди на Харли да остави съда с водата и кърпите на пода до нея.

— Много ли е лошо, мис? — попита момъкът и равнодушното му лице се разкриви от страх.

— Не виждам нищо, само кръв. — Тя изми внимателно раната и я прегледа мълчаливо, докато Кит отпиваше по малко бренди и се стараеше да изглежда безучастен, а Харли потръпваше при всяко нейно движение. — Мисля, че е тресчица — съобщи най-после тя.

— Тресчица значи! — Кит се изтръгна от привидното си равнодушие. — Колко унизително, Анабел. Не можа ли да кажеш, че е бил куршум от мускет или шрапнел?

— Ранен ли си, Кит? — Боб Маркъм беше застанал безшумно на вратата на дневната. — Къщата беше отворена и не си направих труд да почукам — обясни той и застана до приятеля си. — Много ли е лошо?

— Само тресчица — отговори Анабел, без да вдига глава.

— Адски ме боли — простена Кит и неволно се отдръпна назад.

— Тресчицата е много дълга — поясни тихо тя — и е проникнала надълбоко. Защо не ни направиш малко чай, Харли?

— Веднага, мис — промърмори потиснато ординарецът и се оттегли в кухнята.

Изведнъж Кит пое шумно дъх.

— Проклятие!

— Много съжалявам — извини се Анабел, — но ако не я извадя, мястото ще се възпали. Пийни още малко бренди.

— Предпочитам да почакам чая — отговори сърдито той и изскърца със зъби. — Побързай, ако обичаш.

— Правя всичко, каквото мога — увери го тя и след малко му показа тресчицата: — Виж какво извадих. — Дълга, тънка, много остра дървена треска. — Ако беше попаднала във врата ти, щеше да те убие — отбеляза тихо тя. — Остра е като кама.

— Прекрасно. Тази последна забележка ме успокои извънредно много — отбеляза намръщено той. — Откъде, за Бога, е дошла?

Айша вдигна рамене и побърза да натисне една кърпа върху раната, защото отново беше бликнала кръв.

— Когато проникне в дърво, куршумът разпраща трески във всички посоки на света.

— Вие очевидно знаете много неща за раните и лекуването им, мис — отбеляза с уважение Боб.

Айша го погледна с бегла усмивка.

— Знам как се бият афганистанците. Те имат много хитрости и днес видяхте една от тях. — Тя започна да превързва раната. — Макар че е само от тресчица, ще кърви като заклано говедо.

— Внимавай как се изразяваш, Анабел! — укори я Кит и в тона му нямаше шега.

— Съжалявам, нямах представа, че ушите ти са толкова чувствителни — отзова се без колебание тя. — Не съм забелязала да усмиряваш езика си в мое присъствие.

Боб избухна в тих смях.

— Хванаха те, Кит. Не можеш да очакваш тя да се държи като дама, докато ти бъбриш, каквото ти дойде на езика.

Преди Кит да успее да отговори, Харли се появи с голямата табла.

— Да налея ли, мис?

— Да, бъди така добър — отговори тя, съсредоточила цялото си внимание върху превързването на раната. Кит вдигна вежди. В отношенията между Харли и Анабел бе настъпила видима промяна и това личеше по разменените току-що думи. Очевидно момъкът беше отстъпил на дамата първенството в домакинството.

— Наистина ли ще излезеш пак довечера? — попита тихо Анабел, отпусна се на пети пред него и го погледна сериозно. — И най-малкият удар ще доведе до ново кървене. Присъствието ти няма да е от полза за никого, ако ръсиш кръвта си навсякъде.

— Не разбираш ли, че не мога да се извиня с една тресчица? — попита сърдито той и пое чашата с горещ чай. — Не мога да го направя, дори да искам, а аз държа да отида.

— Мисля, че това е случаят, който очаквах — обади се Боб и в гласа му прозвуча решителност. — Не, благодаря, Харли, не искам чай. Отивам при Грифит да му предложа услугите си. А ти легни и се наспи, Кит. Заслужил си почивката си.

— Добре, няма да се карам с теб — съгласи се Кит и скри лице в чашата си. — Виж, Боб, можеш ли да ми направиш още една услуга? Ела следобед и заведи Анабел в манежа, за да се поупражнява с Чарли.

— Не, Кит… — Но той махна с ръка и я принуди да замълчи.

— Чарли ще даде всичко, на което е способен, ако се научиш да го управляваш. А ти ще имаш нужда от него, знаеш това.

Боб изкриви лице.

— Ще го направя с удоволствие, Кит. Учил съм на езда сестрите си, но… — Ръката му описа широк кръг, за да покаже как се чувства при представата да дава уроци на мис Анабел Спенсър.

Анабел се усмихна.

— Няма да ви създавам трудности, Боб, и ще ви слушам поне колкото сестрите ви. Ще се увия цялата в бялото чадри, няма да казвам нито дума и ще следвам безпрекословно всяко указание.

— Вие се шегувате, Анабел! — Меките му сини очи се вгледаха недоверчиво в усмихнатото лице.

— Ни най-малко. Ако имате време, елате да ме вземете. Ще ви чакам.

— Ще дойда около обед — отговори решително Боб и излезе, за да си осигури място в следващия щурмови отряд.

— Стани, Кит! — Анабел скочи грациозно от мястото си на пода. — Харли ще ти приготви ваната. Черен си като самия дявол.

— Това е от барутния дим — обясни уморено Кит. — Май съм на път да изуча още един образ на Анабел-Айша?

— Точно така — потвърди тя. — Сега ще узнаеш как афганистанската жена се грижи за своя воин след жестоката битка.

— Ох! — въздъхна театрално Кит. — Искаше ми се да не съм толкова уморен…

— Обещавам ти, че това само ще увеличи удоволствието — утеши го тя и очите й блеснаха. — Отдай се в ръцете ми, Ралстън-хузор.

— С най-голямо удоволствие. Но нали и ти трябва да получиш удовлетворение? — Той я последва към спалнята.

— Моето удовлетворение ще бъде по-различно — отговори тя и се зае да откопчава колана му. — Седни, за да ти събуя ботушите.

— Този път ще те оставя да вършиш всичко. — Кит се отпусна в един стол и протегна крака. Айша се наведе и посегна към ботуша. — Искам да запазя силите си за по-късно, за да те накарам да стенеш от удоволствие, скъпа, и да се питаш в кой свят си попаднала.

— Ще ти напомня тази закана. — Очите й срещнаха неговите с такова чувствено обещание, че той забрави изтощението си. Айша се захвана отново с ботушите му, после свали панталона и мундира му и това му напомни за първата му бавачка — само че докосванията на Айша бяха отправени недвусмислено към порасналия мъж.

Ако не беше толкова възбуден, неуместното сравнение щеше да го разсмее. Но сега имаше да мисли за други неща.

— Полегни малко до мен — прошепна той и се изтегна на чистия чаршаф.

— Щом така желае господарят — отговори тя с афганистанска любезност.

— Точно това желае. — Кит кимна сънено и видя през полузатворените си очи как тя се съблече и се мушна гола под завивката. — Легни настрана, за да мога да те прегърна. — Той се притисна до гърба й, нагоди тялото си към нейното, обхвана със здравата си ръка гърдите й и помилва с устни тила й. Айша усети как сънят го обори, как тялото му се отпусна и ръката върху гърдите й натежа.

Тя лежа няколко часа, без да заспи, спокойна и доволна. По някое време се опита да се освободи, но той въздъхна сърдито и я обгърна по-здраво. Тя се засмя тихо и се измъкна от леглото.

— Къде си? — попита Кит, без да отвори очи, и затърси с ръка по леглото.

— Обличам се. Нали трябва да яздя Чарли под зоркото око на Боб?

— А, да. — Кит се обърна на другата страна и промърмори: — Този път ще се упражняваш без седло.

Анабел хвърли въпросителен поглед към увития до брадата мъж в леглото и пошепна иронично:

— Тъй вярно, Ралстън-хузор.

Боб се появи точно в дванадесет, водейки Чарли за юздата. Нервността му се разсея, когато Анабел поздрави весело и него, и коня, при което Чарли отговори на поздрава й с весело цвилене и не се възпротиви, когато тя го възседна.

— Нима Кит ви позволява да останете със седло? — попита Боб, когато влязоха в манежа.

Анабел го изгледа учудено през тънката мрежа на чадрито.

— Аз не съм кавалерист, Боб — обясни спокойно тя. — И нямам намерение да яздя като кавалерист.

— Да, смятам, че сте права — промърмори нерешително той. — Само че ездата без седло създава такава степен на концентрация, която не може да се постигне по никакъв друг начин.

Анабел сведе глава в знак на съгласие, но отговори решително:

— Това, което важи за един кавалерист, не се отнася до мен. Ние с Чарли трябва просто да се опознаем, нищо повече.

Боб все още не изглеждаше убеден, но беше твърде плах, за да настои на своето. Манежът беше празен. Стрелбата, която долиташе откъм насипите, обясняваше отсъствието на кавалеристите. Сега най-важното беше британското селище да бъде защитено от чуждото нашествие и обучението по езда беше останало на заден план.

Анабел намери, че стилът на Боб се отличава значително от този на Кит. Той беше твърде предпазлив и толкова внимаваше да не я преуморява, че тя скоро престана да прави разлика между критика и похвала.

— Моля ви се, Боб — не издържа накрая тя, — бихте ли се изразявали както подобава на кавалерист!

Той я погледна стреснато, после избухна в смях.

— Простете, Анабел, стараех се да бъда колкото се може по-критичен.

— Аз не съм от онези нежни растения, които повяхват при всяка по-твърда дума — обясни спокойно тя. — Когато не съм се справила добре, трябва да ми се каже, за да поправя грешката си. А Чарли съвсем се обърка.

След това упражнението тръгна по-добре и когато след половин час в манежа се появи Кит, освежен и с весело лице, напредъкът беше очевиден. Кит погледа няколко минути, после отиде при Боб и се осведоми тихо:

— Ти ли й позволи да остане със седлото? Вероятно мислиш, че още не е достатъчно добра? Миналия път ми се стори, че ще се справи.

Боб го погледна изненадано.

— Анабел ми каза, че ти си на мнение тя да продължи да се упражнява със седло.

— Тази малка хитруша — отбеляза любезно Кит. — Казах й днес да се опита без седло. Вероятно не се е харесала в тази нова роля.

— О, Кит! — Анабел го забеляза и препусна към края на арената с радостна усмивка. — Почина ли си добре?

— Чувствам се съвсем нов човек — ухили се той. — А сега слез, за да мога да ти сваля седлото.

— Недей, моля те! Каква е разликата?

— Разбира се, че има разлика, и ти ей сега ще я усетиш на гърба си. Слез, моля.

— Защо си толкова упорит? — Тя скочи сърдито от седлото и се обърна настрана, докато двамата мъже откопчаваха ремъците. — Следващия път ще ми наредиш да препаша меч и да нося копие.

— Престани да хленчиш. — Глух за мърморенето й, той й помогна да възседне широкия гръб на Чарли. — За да те накажа за този малък бунт, мис, ще ти позволя да опишеш няколко осморки. Започни отляво.

— Ти си един безсърдечен негодник!

Кит избухна в смях, Боб също се ухили и повдигна шапката си.

— Ако смяташ, че ще се справиш сам, готов съм да ви оставя.

— Изпратили са едно поделение да вземе фураж от селото Бехмаро — съобщи Кит, без да отмества поглед от ученичката си. — Срещнах Колин, докато идвах насам. Дано попълним запасите си. Селото е само на половин миля от крепостта… Анабел, Чарли трябва да се научи да свързва напред и наляво с назад и надясно. Защо объркваш бедното животно?

— Съжалявам — извика в отговор тя. — Не знам как да го управлявам, след като нямам необходимата физическа сила. Коленете ми са слаби за него.

— Не ти трябва сила, а умение — поправи я спокойно той и получи в отговор цял поток персийски проклятия.

Боб се засмя с разбиране.

— Отивам в Главната квартира да видя какво се мъти. Ако успеем да попълним запасите си, нещата ще тръгнат по-добре.

— Иска ми се да имам твоята увереност. — Усмивката изчезна от лицето на Кит. — Дано тази нощ имаме успех, за да спрем малко устрема на врага. Успя ли да си осигуриш място в отряда?

— Да, разбира се. Грифит посреща с добре дошъл всеки, който прояви поне малко въодушевление за лудия му план. В Главната квартира цари гробна тишина. Елфинстоун вехне като цвете, а Макнейтън гледа като удавник.

— Е, ще се видим тази вечер на площада. Така е по-добре, скъпа. Опитай сега отдясно.

Боб остави приятеля си да обучава необикновената дама и за съжаление не можа да види как тя сложи край на уроците веднага след излизането му.

— Стига толкова за днес, Кит — заяви решително тя и дръпна здраво юздите след успешния завършек на упражнението.

— Какво говориш? — учуди се той. — Не само че отказваш да изпълняваш заповеди, ами и се бунтуваш! Предупреждавам те, че те чака строго наказание.

— Все някак ще се справя — отговори бодро тя, свали чадрито си и го хвърли на главата му. — Готова съм да понеса и последствията от разбулването си.

Дъхът му спря. Никога не беше виждал такава прекрасна картина: сплетената на дебела плитка и прехвърлена през рамото коса, стройното, добре оформено тяло, чиито подробности изпъкваха възбуждащо под тясното кожено облекло, нефритовите очи, които блестяха дръзко и приканващо.

— Сега си спомням, че тази сутрин ти обещах нещо — проговори провлечено той и преметна на ръката си коприненото чадри. — Съветвам те първо да слезеш от гърба на Чарли.

— И кой ще има полза от това? — попита шеговито тя и не се помръдна.

Вместо да отговори, той й махна с ръка и тя се подчини на предизвикателството. В усмивката й се примесваха очакване и обещание и сърцето му заби като лудо.

— Ти си прекрасна! — зашепна възбудено той, когато пое в ръцете си гъвкавото й тяло. Ръцете му се плъзнаха по формите й, притиснаха меките гърди и се спуснаха към хълбоците. — Трябва да отведа Чарли в обора. Прибери се у дома, съблечи се и ме чакай.

Указанията му прозвучаха с такава настойчивост, че той се изненада. Никога нямаше да се насити на тази жена, никога. Усети как тялото й потръпва от желание и се усмихна. Бедрата й се притиснаха предизвикателно към неговите. Тялото й се триеше о неговото, главата й се отметна назад, устните се разтвориха очаквателно.

Той погледна в лицето й и се възхити на полумесеците, образувани от тъмните ресници върху бялата кожа. Притисна здраво хълбоците й и я привлече към себе си, после сведе глава над нейната и намери устните й. В главата му се надигна бегла мисъл за рисалдаря, за кавалеристите, които скоро щяха да дойдат на урок, но изчезна така, както се беше появила. Беше дал обещание и трябваше да го изпълни.

Анабел знаеше това и смяташе да му се наслади докрай. Тя се устреми към него, отговори му с цялата си страст, даде израз на желанието си и помоли за още. Когато най-после устните им се разделиха, и двамата дишаха на пресекулки. Тя се усмихна замечтано и не направи опит да се освободи от прегръдката му.

— Ще се върна след по-малко от половин час — обеща той. — Чакай ме в леглото.

Айша кимна, той свали ръцете си от нея и посочи с глава към вратата.

— По-добре си сложи булото, малка Ана — добави нежно той и й подаде бялото чадри.

Нежното обръщение изразяваше целия трепет на очакването. Очите й се присвиха, но тя не каза нищо, само се уви бързо в булото и излезе от манежа.

Кит отведе Чарли в обора, молейки се някой да не го спре по пътя и да го въвлече в досаден разговор. Сега не беше време за приказки, нито за обсъждане на положението. Мислите му бяха изпълнени с кремавобяла кожа, крехки крайници, разплетена медноцветна коса и блестящи от удоволствие очи.

Трясъкът на мускетите беше станал част от всекидневието на укрепеното селище и Кит изобщо не го чуваше. Предаде коня на един от сепоите, които бяха на служба в оборите, и забърза към бунгалото си.

Харли не се виждаше никъде. Това момче знаеше кога трябва да прояви максимална дискретност и Кит му беше благодарен. Той се засмя и влезе в спалнята.

Анабел седеше по турски на леглото, загърната в бакърената мантия на косата си. Очите й блестяха очаквателно.

— Салаам, Ралстън-хузор — поздрави учтиво тя и вдигна събраните си ръце към челото.

— Поздравявам те, Айша. — Той разкопча мундира си. — Помниш ли какво ти обещах?

— Че няма да знам в кой свят се намирам — отговори с усмивка тя и проследи бързите, отривисти движения, с които той се събличаше. Кит захвърли ризата си и застана пред леглото, красив в голотата си, без да се стеснява от възбудата си.

— Винаги си изпълнявам обещанията — проговори меко той, отпусна се на колене пред леглото и улови брадичката й. — Този път се предай в моите ръце.

— Ти си добре дошъл, Ралстън-хузор.

Петнадесета глава

Акбар хан поглади брадата си.

— Десет хиляди рупии за главата на всеки водач. Това е цената, предложена в писмото.

Лицата на слушателите му останаха неподвижни. От наргилетата се издигаше ароматен дим и забулваше стаята за съвещания, затоплена от тумбеста печка.

— Пратеникът на кралския пълномощник, лейтенант Конъли, е написал това писмо на Мохун Лал — продължи замислено ханът. — Той предлага Хаджи Али да бъде подкупен, за да превърне написаното в дело. — Ледените сини очи обходиха задименото помещение и срещнаха все каменни лица. — От хора, които наемат убийци, не може да се очаква, че ще сдържат дадените обещания и ще изпълняват подписаните договори — произнесе отмерено сердарят и думите му бяха посрещнати с одобрително мърморене.

— Ако Макнейтън-хузор се опита да ме увери, че желае да води честни преговори, аз ще се усъмня в думите му. — След това заключение Акбар хан си позволи лека подигравателна усмивка.

— Казват, че Елфинстоун-хузор, вехне от час на час — проговори тихо един от сердарите. — Поради тази причина Шелтън и бригадата му са повикани от Бала Хисар обратно в укрепеното селище.

— Моят човек в селището съобщи същото — рече Акбар хан. — Мисля, че е време да усилим малко натиска. Макар че миналата нощ британците имаха успех в щурмуването на Шарифовия форт, нашите племенни братя държат здраво всички останали фортове в равнината между Сеах Сунг и крепостта. Предлагам да обстрелваме селището им от форта Рикабаши.

— Какво ще кажеш за селото Бехмаро? — попита Укбар хан и отпи глътка шербет. — Не бива да позволяваме на британците да се ползват от запасите му.

— На това трябва да се сложи край — съгласи се Акбар хан. — Макар че припасите, които са реквизирали, не са достатъчни да ги изхранят, този източник трябва да бъде затворен. Щом това стане, британците няма да имат друг изход, освен да отстъпят и да поведат с нас преговори за изтеглянето си. Иначе ще умрат от глад.

— Зимата чука на вратите.

— Да, скоро ще завали сняг, а запасите им от дърва са изчерпани.

„Шурата“ свърши и племенните водачи се разделиха в необичайно за вечните им дрязги съгласие. Акбар хан остана сам край бумтящата печка, загледан с празни очи в бялата стена.

Айша сигурно щеше да прозре плановете му. Как ли се чувстваше сред онези колебливи слабаци, които той я бе научил да презира? Защо стоеше затворена сред тях, защо чакаше края, след като знаеше, че този край щеше да бъде и неин? Кога трябваше да иде и да я вземе оттам? Това не беше трудно, тъй като британското селище беше пълно с негови шпиони. Дали да я остави още малко там, за да разбере какво значи глад, да поживее в ужас от неумолимата съдба и да усети как въжето бавно се стяга около шията й. Искаше му се да я види как трепери от страшните спомени и как си представя наказанието, което Акбар хан налага на предателите.

Айша му липсваше, това беше истината. Само с нея си позволяваше от време на време да изпита човешки чувства, да удовлетвори потребностите на плътта си, да забрави за миг единствената цел, която изпълваше живота му. Липсваше му мекотата й, зад която се криеше дива енергия, която му доставяше неизчерпаеми радости и я различаваше от всички жени, които беше срещал през живота си. Липсваше му постоянната й готовност да реагира на предизвикателствата му, липсваха му любовните й умения. Липсваше му чувството, че усеща всяка нейна мисъл и всяко най-дребно колебание. Можеше само да предполага как се чувства тя в момента, а искаше да го знае съвсем точно. Тя бе взела решение да остане при онзи феринджи, но дали с това беше взела страната на сънародниците си или искаше да се наслади докрай на нетрайните радости в леглото на Кристофър Ралстън? Последното можеше да бъде простено. Той щеше да я накаже за изневярата, но щеше да й прости, тъй като също носеше отговорност за случилото се. Предателството обаче беше друго нещо.

Акбар хан смръщи чело и разтърси глава, за да се върне в настоящето. Засега щеше да я остави там, където беше. Той трябваше да съсредоточи цялото си внимание върху безумните планове на Макнейтън.

— Велики Боже! — извика Кит и зарови пръсти в косата си. — Полкът в Курдурах е бил позорно разбит. А сега и това.

— За какво говориш? — осведоми се обезпокоено Колин Макензи, който седеше пред масата с картите. Тези дни в Главната квартира цареше всеобща потиснатост.

— Паднало е укрепеното селище при Харикар — отговори мрачно Кит. — Полкът на Корингтън, който беше на лагер при Гуркха, направил всичко, за да защити крепостта, но фанатичните гази изклали целия гарнизон.

— И семействата?

Кит кимна потиснато.

— Потинджър и Хотън, единствените оцелели, пристигнали тази сутрин в лагера целите в рани. Хотън май няма да го бъде.

— Майко Божия! — Макензи отиде до прозореца и се загледа в пустата улица. Зимният вятър се блъскаше в прозорците и гонеше нападалите есенни листа. Из цялата страна британските гарнизони падаха под огъня на афганистанските мускети и ятагани. Племената жилзаи и гази се бяха събрали в равнината пред Кабул и непрестанно обстрелваха укрепеното селище. Положението се влошаваше с всяка минута.

— Трябва да евакуираме селището и да отидем в Бала Хисар — изръмжа той. — По изключение днес съм склонен да се съглася с почитаемия пълномощник. Това е най-разумната мярка. Крепостта се защитава по-лесно, а и стратегическото й положение е сравнително добро. В тази равнина тук сме като мишки в капан.

— Шелтън не иска и да чуе — възрази Кит. — Цяла сутрин седях и сулшах приказките им. Той настоява да се изтеглим към Джелалабад, където Сейл се държи здраво. Бригадирът се страхува, че отлагаме твърде дълго предаването на Бала Хисар и окончателното си оттегляне от Афганистан.

— Как, по дяволите, си мисли, че ще се измъкнем оттук! Цивилни, жени, деца, бебета… как ще вървят седемдесет мили до Джелалабад под постоянната стрелба на афганистанците? — Макензи беше ужасен. — Можем да се измъкнем от този ад само ако Акбар хан и другите ни позволят да го сторим. Имаме нужда от пътен лист, Кит.

— Иди и го предложи на Макнейтън — отвърна уморено Кит. — Той все още е убеден, че планът му да разедини вождовете ще се осъществи и че ще възстановим предишното положение. Твърди, че трябва само да изкараме зимата в Бала Хисар.

— Капитан Ралстън?

— Да, лейтенант. — Кит вдигна ръка към челото и погледна любопитно влезлия.

— Забелязахме афганистанска войска, сър, която се движи от Кабул към Бехмаро.

Колин се присъедини към проклятията на приятеля си. И двамата осъзнаха веднага значението на тази нова катастрофа.

— Идете и предайте съобщението на бригадир Шелтън — предложи уморено Кит.

— Само ако Шелтън не беше толкова усърден войник… — промърмори Колин, когато лейтенантът излезе. — Някой трябва да разработи стратегия на отстъплението, по дяволите! Войските ни са загубили кураж и скоро съвсем ще рухнат, ако трябва да търпят това принудително бездействие и да се примиряват с все по-оскъдните дажби. Не мога дори да ги накарам да отговарят на поздрава ми, както трябва, и не съм сигурен, че мога да им имам доверие. — Това беше истина. Моралът на войската беше паднал толкова ниско, че едва се намираха войници за постовете.

— За това не е виновен само Шелтън — възрази Кит. — Трябва да бъдем почтени и да признаем, че Елфинстоун не улеснява живота на заместник-главнокомандващия. Той продължава да настоява на правата си, макар че не е в състояние да взима решения и изобщо не става от леглото.

— Прав си — кимна мрачно Колин.

— Кит, трябва ми един кавалерийски ескадрон с полево оръдие! — прозвуча задавен глас откъм вратата. — Чух, че вие отговаряте за кавалерията. Да бъдат готови за поход след половин час.

— Тъй вярно, майоре — отговори бодро Кит и отдаде чест на гърба на майор Суейн. — Откога отговарям за кавалерията и полевите оръдия? — попита учудено той.

— Откакто си възвърнахме форта на Мохамед Шариф — ухили се Колин. — Това беше една от малкото ни победи и ти се представи много добре, приятелю.

— Не аз, а хавилдарят Абдул Али трябва да бъде повишен — поправи го с усмивка Кит. — Той командва рота сепои, които са готови да го последват в Дантевия ад. Не знам по каква причина, но той е привързан към мен и ме следва навсякъде.

— Вземи го със себе си и този път — предложи Колин. — Някой трябва да ти прикрива гърба.

Кит кимна.

— Отивам да кажа на Анабел. Предпочитам да се озова пред афганистански ятаган, отколкото пред гневните зелени очи на моята Анабел-Айша.

Колин избухна в смях.

— Ти имаш невероятен късмет, проклетнико. Иска ми се и аз да имах нещо такова вкъщи, за да се избавя от унинието и тъгата.

Странно, но веселата забележка на Колин не срещна желания отзвук. Кит поклати глава и под сивите му очи се очертаха тъмни сенки.

— Положението не е никак розово, Колин. Ти нямаш представа как се живее с човек, който е изложен на непредвидими, но реални опасности. Знам, че съм осъден на смърт, и не се тревожа особено. Ако не умра в Афганистан, ще падна на друго бойно поле, това е повече от ясно. Но не мога да понеса мисълта, че Анабел може да умре. Постоянно се измъчвам от съзнанието, че отвличайки я, изложих живота й на опасност. Не биваше да го правя…

— Тя усеща ли го?

Кит поклати глава.

— Опитах се да я убедя, че трябва да се върне при Акбар хан, но тя не иска да ме чуе. Направо ме подлудява с тази вяра в силата на съдбата. Твърди, че животът ни е предопределен, че часът на смъртта е написан на челата ни, че изборът между страданието и щастието не е в нашите ръце. Съветва ме да приема онова, което ме очаква и да се усмихвам, ако мога.

— Има и много по-лоши убеждения — отговори сериозно Колин.

— Вероятно си прав — отговори глухо Кит и раменете му увиснаха. — Отивам при нея, Колин.

— Нека Бог бъде с теб.

Кит вдигна ръка в знак на благодарност и излезе навън. Когато стигна пред обора, видя зад ъгъла бялото чадри и ускори крачка. Не можа да си обясни защо Харли, който вървеше след Анабел, тика дървена количка.

Не му се щеше да я повика, макар че вече цялото селище знаеше, че под покрива на капитан Ралстън живее някаква афганистанка. Смяташе, че е най-добре да продължава да се държи дискретно. Колегите му проявяваха сдържаност, а строгите съдници на морала и приличието като лейди Сейл се правеха, че не виждат.

Кит се разбърза и скоро ги настигна.

— Какво сте натоварили? — попита той и смръщи нос.

Харли се взираше право пред себе си по начин, който даваше недвусмислен израз на неодобрението му от сегашното му положение.

— Мис Спенсър твърди, че планинските племена използват конския тор като гориво, а тъй като вече сме принудени да горим мебелите, сър, тя реши…

— Тор! — извика Кит и се потърси от отвращение. От купчината в количката се издигаше пара. — Анабел, бъди разумна.

— Точно това правя — отговори спокойно тя. — Разбира се, трябва първо да го изсушим. Ще го направим на питки и вятърът ще ги изсуши много бързо. Овчият тор гори по-добре от конския, но просяците нямат право да избират.

— Права си — кимна уморено Кит. — Сигурно вонята е страшна?

— Не, не мирише много. По-хубавото е, че топли.

А това е най-важното в момента, каза си Кит. Видът на Харли му подсказа, че момъкът споделя мнението му и ще пристъпи твърде неохотно към изпълнението на тази задача.

— Афганистанците се опитват да завземат Бехмаро. — Беше по-просто да заговори направо и да избегне избухването й. Все пак бяха на улицата.

— Ще им попречите ли? — попита делово тя.

— Имам заповед да извърша обходна маневра, за да отклоня вниманието от пехотата на майор Суейн.

— Кристофър! — Заповедническият вик долетя от другата страна на улицата. Естествено, гласът беше на лейди Сейл. — Какво, за Бога, е натоварил ординарецът в количката си? — попита смаяно тя, забравила за миг какво щеше да го попита.

— Конският тор гори много добре, милейди — отговори енергично Харли и застана до Айша, която беше отстъпила крачка назад и със сведената си глава представляваше съвършено олицетворение на мюсюлманската плахост и покорство.

Лейди Сейл упорито не забелязваше забулената фигура.

— Принудих се да изгоря креслата си. Но ако е така, ще изпратя Гулам Нааби в оборите. Кристофър, вярно ли е, че онези диваци са нападнали Бехмаро?

— Да, мадам — потвърди Кит. — Поделението на майор Суейн ще им пресече пътя, а аз имам заповед да отклоня вниманието им с кавалерия и артилерия. Не се съмнявам, че ще удържим положението.

— Дано — прошепна лейди Сейл с необичайна за нея потиснатост. — Запасите ни и без това са на изчерпване. Хората не помнят кога за последен път са се нахранили както трябва. — Тя кимна величествено и се отдалечи.

— Разбира се, че ще удържите селото — промърмори Анабел.

— В гласа ти май имаше скептичност, скъпа?

— Може би. Внимавай за себе си, Кит.

— Ще внимавам. И за Бога, погрижете се тази гадост да поизсъхне, преди да я сложите в камината.

Цял ден продължи сражението с афганистанската войска, която беше завзела селото Бехмаро. Бунтовниците бяха блокирали всички изходи и опитите на британците да щурмуват завършваха с неуспех.

Кит беше принуден да стои и да гледа безпомощно как кавалеристите падаха един след друг под унищожителния огън на дългите афганистански мускети. Абдул Али беше ранен още в началото на боя и по заповед на Кит сепоите го отнесоха в селището. Без спокойния, сигурен в себе си сержант Кит се чувстваше изоставен. За кой ли път разбра колко е разчитал на своя постоянен придружител. Шелтън им изпрати подкрепление, което за кратко време повдигна духа на войската, но не ги доближи до целта. При залез-слънце прозвуча сигналът за отстъпление.

Оцелелите войници се върнаха в селището с мрачни лица, дълбоки сенки под очите и настроение, което граничеше с отчаяние. Ушите им бучаха от нечовешките викове на ранените, които безмилостните гази довършваха с ножовете си. След цял ден отчаяни битки не можаха да стигнат и една крачка по-близо до селото, в което беше единствената им надежда — ако не искаха да умрат от глад и от жестокия студ на дългата планинска зима, заобиколени от жестоки и непримирими неприятели.

Кит отиде първо в лазарета, където Абдул Али лежеше между умиращите и ранените. Безпомощните стонове на онези, чиито болки бяха станали неотменна част от живота им, го измъчваше много повече от писъците на ранените, доведени днес от бойното поле. Хавилдарят го посрещна в делириум, предизвикан от високата доза морфин. Левият му крак беше увит в напоена с кръв превръзка. Кит усети как в гърдите му се надигна безпомощен гняв, насочен срещу всеки и срещу всичко. Какъв смисъл имаше да продължават тази безумна, смъртоносна, самоубийствена битка?

Той излезе от лазарета и се запъти към дома си. Краката му тежаха като олово, на лицето му беше изписана дълбока потиснатост. Откъм дневната се чуваха гласове. Вратата се отвори в мига, когато той сложи ръка на бравата.

— Видях те да влизаш през портата и разбрах, че си добре. — Айша го огледа, за да свикне с мисълта, че любимият й отново бе оцелял, че непоправимото не се бе случило. Изпитваше невероятно облекчение. След това се хвърли на шията му, давайки воля на чувствата, които беше сдържала толкова дълго.

Кит я прегърна силно и само след миг се почувства по-сигурен и спокоен. Вдъхна дълбоко сладкия аромат на косата й и погледна към Колин и Боб, които бяха застанали пред камината и се правеха, че не ги забелязват. Огънят гореше почти без пламъци, но миризмата бе горе-долу поносима.

— Както виждам, вече си почнала да гориш тор — отбеляза Кит и се опита да придаде малко веселост на гласа си.

Анабел го погледна изпитателно.

— Много лошо ли беше?

Той въздъхна и раменете му увиснаха.

— По-лошо от всичко, което съм преживявал досега. Най-страшно е чувството, че всеки нов ден носи ново поражение, нова смърт. Не преставам да се питам дали този кошмар ще свърши някога…

— Седни. — Тя го бутна в едно кресло и му наля чаша бренди. — Това е последната бутилка, но тази вечер имаш нужда от нещо укрепително.

— Да. Налей и на другите.

— О, не, приятелю, никога не бих изпил последната ти бутилка — отказа категорично Колин.

— Не говори глупости! Ще я изпразним и толкова. — Кит махна с ръка. — Има ли нещо за ядене, Анабел?

— Днес ще празнуваме — отговори с усмивка тя. — Поканих Колин и Боб да ни правят компания. Има яйца и палачинки, месо от антилопа и макарони… а като се прибави и чаят, празникът става пълен!

— В коя омагьосана страна съм попаднал? — смая се Кит.

— Е, не е чак така — отговори доволно тя. — Много е просто. Отидох на пазара в Кабул и…

— Какво си направила? — Кит скочи на крака с побеляло като тебешир лице.

— Беше много лесно — продължи спокойно Айша, сякаш не беше забелязала впечатлението, което му направи с разкритието си. — Накупих толкова продукти, че ще имаме поне за една седмица. Когато запасите ни се изчерпят, ще отида пак. Не знам защо не се сетих по-рано.

— Може би защото си загубила разума си едва днес — предложи Кит с необичайно спокойствие. — Много пъти съм искал да те раздрусам, но този път съм сигурен, че ще го направя.

— Ние да тръгваме… — промърмори Боб и се покашля.

— Да, мисля, че така е най-добре — подкрепи го Колин и стана.

— Не, не си отивайте! — извика Анабел, когато Кит не направи опит да задържи приятелите си. — Ще останете за вечеря, нали ви поканих. И не обръщайте внимание на Кит. Той е уморен до смърт и се чувства зле…

— Не се чувствам и наполовина толкова зле, колкото ще се почувстваш ти само след минута — проговори заплашително той. — Всъщност, по-добре е първо да вечеряме. — Той се обърна към двамата мъже и заговори спокойно: — Не си отивайте, моля ви. Останете за вечеря. Това е единственото домакинство в селището, където днес ще бъде поднесено истинско ядене.

— Ако настояваш…

— Разбира се, че настоява — засмя се Анабел, която изобщо не се разтревожи от заплашителната физиономия на любимия си. — Отивам да видя дали Харли е приготвил антилопата и макароните, както го помолих. Изпий още едно бренди, Кит. Ще ти се отрази добре.

Вратата се затвори зад нея и Кит пое шумно въздух.

— Бог да ми е на помощ… Знаехте ли, че е отишла в града?

— Сега го разбрахме — отговори Колин. — Покани ни на вечеря и тогава ни каза. Когато поиска, тя става истинска афганистанка. Говори като тях, носи се като тях, държи се като тях и, честно казано, аз изобщо не се разтревожих. Искам да кажа, Анабел не е обикновена жена, прав ли съм?

— Прав си, разбира се — процеди през зъби Кит. — Точно затова Акбар хан държи да си я върне, а Акбар хан е в Кабул! Знаете ли колко хора там познават неговата Айша! Не мога да повярвам, че го е направила!

— Не съм луда, повярвай — заговори меко Анабел, която бе влязла по обичая си безшумно. — Когато излизаш от селището за някое от вашите безумни начинания, ти вземаш съдбата си в свои ръце, така ли е? Моето отиване в Кабул не беше безумие. Не мога да разбера защо очакваш от мен да седя тук бездейна и да гладувам, след като с малко съобразителност и незначителни усилия мога да сложа на масата нещо за ядене. Положението е отчаяно и се нуждае от отчаяни мерки, затова на твое място бих престанала да се пръскам от ярост. Иначе яденето ще се пресече в стомаха ти и ще излезе, че наистина съм си губила времето.

— Никога повече не го прави.

Тя се изстъпи пред него и го погледна право в очите.

— Ще правя онова, което смятам за правилно, Кристофър Ралстън. Вечерята е готова, господа.

— Веднъж вече ти казах, че си отхапал по-голям залък, отколкото можеш да преглътнеш — отбеляза съчувствено Боб.

— Хмм — промърмори Кит, тъй като в момента не беше в състояние да възрази или да потвърди.

В продължение на четвърт час той стоя мрачно взрян пред себе си, но после се предаде. Не можеше да се бори с решителната, в добро настроение Анабел, нито пък срещу първото истинско ядене от доста време насам. Разбира се, нямаше намерение да се откаже от борбата и след като приятелите му се сбогуваха и Харли им пожела лека нощ, отведе Анабел в спалнята.

— Е, видя ли, че не беше нужно да се ядосваш така — изрече бързо тя и се опита да се освободи от хватката му.

— Напротив, нужно е — отговори твърдо той и я притисна по-силно.

— Кит, аз бях само една от хилядите жени, които обикаляха пазара.

— Да, и беше облечена в любимото си бяло чадри, което носи само любимката на Акбар хан! — изкрещя той. — Това не е ли безумие?

— Аз ли съм безумна? — Нефритовите очи заблестяха гневно и тя се отказа от опитите си за помирение. — Не бях с бялото чадри. Харли ми донесе едно най-обикновено черно було от слугинята на лейди Сейл. Промуших се през един отвор в насипа, а щом излязох извън селището, вече никой не можеше да ме отличи от другите местни жени.

— Вървяла си две мили нататък и две мили обратно без придружител!

— Точно така — въздъхна уморено тя. — Само че си имах компания, защото поне две дузини жени от селищата по продължение на канала също бяха тръгнали на пазара. И ще го направя пак, ако е необходимо.

— Не ти разрешавам! — Строгата заповед застана между тях, студена и тежка в надвисналата тишина.

Колкото и да беше ядосана, Анабел го разбираше. Той беше изтощен и отчаян, поражението край селото беше изписано в очите му. Може би потребността му да контролира действията й идваше от пълната неспособност — и негова, и на другите — да спрат неумолимото напредване на врага. Тази потребност идваше и от страха му за нея и тя го знаеше. Но все едно разбираше ли го или не, не можеше да му позволи да се отнася с нея по този начин.

— Ти нямаш право да ми казваш какво да правя и какво не — наруши мълчанието тя и гласът й звучеше спокойно и вразумително. — Аз живея с теб, защото двамата поискахме така. Казах, че ще остана с теб, докато се случи онова, което трябва да се случи. Аз не си позволявам да ти казвам какво да правиш и какво не и те моля да се отнасяш с мен по същия начин.

— Искам да станеш моя жена. — Кит чу гласа си от дъното на безкрайната умора и безнадеждност. Защо изрече сега думите, които беше задържал дори в миговете на страстта?

— Не ставай глупав! — избухна Анабел.

— Защо смяташ, че това е глупаво? — Той стисна до болка раменете й и я погледна с болезнена настойчивост.

В гласа й отново прозвуча подигравката, която през първите дни го изкарваше от кожата му:

— Ти искаш да ме контролираш, нали, феринджи? Решил си да превърнеш някогашната обитателка на афганистанската зенана в стълб на почтеното британско общество, така ли е, Ралстън-хузор? — Тя блъсна ръцете му и му обърна гръб. — По-скоро бих умряла.

— По-скоро би умряла, отколкото да се ожениш за мен? — Кит не знаеше, че думите могат да нанасят такива страшни рани.

Айша чу болката и трепна.

— Не съм казала това. Искам най-после да вникнеш в онова, което ти повтарям от толкова време. Аз не мога да живея в твоя свят, Кристофър Ралстън, а и не искам. Доволна съм от света, който си създадохме заедно, защото няма корени. Този свят е само наш и ние можем да живеем в него, докато го желаем. Това ме задоволява, но няма да стана твоя жена и да те последвам в Англия.

— Тук няма бъдеще за нас — проговори той и усети как болката в сърцето му отстъпи място на гнева. Тази жена беше дяволски упорита!

— Прав си — отговори спокойно тя. — Тук живеем в настоящето. Точно така трябва да бъде.

— Не мога да се съглася с теб. — Той посегна към нея и я обърна към себе си, за да я погледне в лицето. Изтощението и разочарованието бяха изчезнали, прогонени от решителността да й наложи волята си и да сломи съпротивата й. — Наистина ли твърдиш, че ние с теб нямаме бъдеще? — Той улови главата й с две ръце и впи устни в нейните. В целувката му нямаше нежност, нито надигаща се страст. Тя беше доказателство за властта му над нея и Айша веднага разбра това. Започна да се съпротивлява отчаяно, но той не пусна главата й. Без да обръща внимание на отчаяната й съпротива, Кит я повали на леглото и целувката му стана още по-настойчива. Обхвана краката й със своите и я притисна с цялата тежест на тялото си. Мушна ръка под жакетчето й, за да обхване гърдите й, и тя разбра, че няма да издържи. Зърната й се втвърдиха очаквателно и в утробата й се разля гореща вълна.

Тя не престана да се отбранява, защото знаеше, че не бива да се поддава на силата му. Знаеше още, че не може да понесе мисълта за бъдеще без Кит. Бедрата й се напрегнаха, за да не позволят на коляното му да ги разтвори, затова ръката му престана да милва гърдите й, плъзна се по плоския корем, чиито мускули се напрегнаха и се мушна под колана на шалварите. Когато пръстите му достигнаха до най-интимното й място, тя сама не усети как разтвори краката си и от устните й се отрони сладостна въздишка. Най-после Кит вдигна глава.

Сивите очи я пронизаха безмилостно.

— Как можеш да твърдиш, моя Ана, че нямаме бъдеще, и в същото време цялата да пулсираш от желание, да трепериш от страст? — пошепна задавено той. — Нали чета в очите ти любов и нежност?

Айша затвори очи, макар да знаеше, че е закъсняла. Не можеше да отрече истината. Никой, освен Кит, не я наричаше Ана, а и той използваше това име пестеливо, то имаше особено място в живота им и беше твърде скъпоценно, за да се изхабява с честа употреба.

— Накрая ще ме разбереш и ще се съгласиш с мен — увери я спокойно той, отвърза шалварите й, събу ги и ги хвърли на пода. — Ще го направиш дори ако трябва да те убеждавам цяла нощ. — Ръцете му се плъзнаха в нежна милувка по вътрешната страна на бедрото й. Той вдигна краката й и ги притисна към гърдите, наведе се над нея и Анабел застена от наслада, когато езикът му се плъзна в овлажнялата й от желание утроба.

Тя знаеше, че не може да устои на чувствата, които я връхлитаха на вълни. Знаеше, че той се наслаждава на властта, която имаше над нея, на страстта, която споделяха. Когато той свали панталона си и проникна в нея, това стана с толкова могъщ тласък, че от гърлото й се изтръгна задавен вик. Тя се устреми към него, разтвори се докрай, отдаде му се цялата. Очите й бяха широко отворени и не криеха нито частица от изпълващото я диво желание.

— Наистина ли нямаме бъдеще, моя Ана? — прошепна дрезгаво той и се отдръпна, за да удължи насладата.

Тя затвори очи за миг, смутена от противоречивите си усещания. Не искаше нищо да й попречи да се съсредоточи върху кулминацията, искаше да изживее докрай мига на пълното им единение, а после да потъне в морето на блажената забрава.

— Кажи го, моя Ана — настоя той и се задвижи лениво в нея.

Тя отвори очи.

— Може би — отрониха едва чуто устните й.

Кит се усмихна.

— Няма да настоявам за пълно признание… още не. — Той проникна дълбоко в нея и стана плът от плътта й, кръв от нейната кръв и душа от душата й. Вече нямаше минало, нямаше настояще и бъдеще, останаха само двете им същества, съединени в общия екстаз.

Мина много време, преди да осъзнаят, че отново са разделени. Анабел усети как жакетчето й лепне от пот, помилва влажната кожа на гърба му, потръпна от топлия му дъх в косите си. Ароматът на любовната им игра изпълваше стаята. Тя посегна и погали лицето му с уморена благодарност. Кит се надигна на лакти, за да я погледне.

— Ти си най-прекрасното същество на земята, моя Ана!

Анабел се усмихна и в очите й блесна предишната дързост.

— Преди малко ме заплашваше, че ще ми сториш какви ли не страшни неща. Ако си имал предвид това, което направи преди малко, би трябвало да те предизвиквам по-често.

Кит въздъхна дълбоко и се предаде. Претърколи се настрана и повтори тихо:

— Не искам да ходиш в Кабул. Защо предизвикваш съдбата?

— Мисля, че мога сама да преценя рисковете — отговори твърдо тя, седна в леглото и изхлузи дрешката през главата си. — Господи, колко съм потна! — Скочи от кревата и отиде боса до тоалетната масичка. — Обещавам ти да внимавам много. Доволен ли си сега?

Кит я наблюдаваше уморено и отново, и отново се възхищаваше на естествената й грация. Без да съзнава колко очарователни са движенията й, тя триеше тялото си с гъбата, вдигаше ръцете си, протягаше крака, обръщаше се настрана или се привеждаше. Страстта му пламна отново, въпреки нечовешката умора. Знаеше, че няма смисъл да се опитва да промени тази жена. За какво всъщност се караме, каза си лениво той и стана от леглото. Наистина не си струваше да се отказва от радостите на настоящето заради едно бъдеще, което може би нямаше да настъпи.

Той призна този факт, но го скри в най-тъмното ъгълче на душата си. Само така можеше да се преструва, че го отрича.

Шестнадесета глава

— Господи! Такова нещо не се беше случвало. — Болен от отвращение, Колин Макензи наблюдаваше сцената в равнината под насипите на крепостта. — Тези хора бягат като зайци!

— Трябва да ги прикриваме! — изрева Боб и изкрещя някаква заповед на сержанта, който отговаряше за стрелците по насипа. — По дяволите, нашите и афганистанците така са се смесили, че не можем да ги различим. И всички се носят право към портата.

На следващия ден Шелтън направи нов опит да завземе обратно селото Бехмаро от племето кохистани. В течение на деня в селището пристигаха вести за тежки загуби, защото афганистанският гарнизон бил подсилен. После се чу, че пехотата отказала да нападне, а кавалерията останала на мястото си, когато прозвучал сигнал за атака. Но никой, дори най-върлите песимисти, не бе помислял за такова паническо бягство.

Британската армия бягаше през равнината в пълно безредие, пехотата беше разпръсната, линиите и каретата развалени, кавалеристите се спасяваха поединично; афганистанците ги следваха буквално по петите и ужасените наблюдатели бяха готови да повярват, че вече са се смесили с тях. Планинците бяха на коне и пеша, мускетите им бълваха огън, ножовете и ятаганите улучваха смъртоносно. Мъжете, които падаха, оставаха да лежат в равнината. Никой от другарите им не се връщаше, за да им помогне, и афганистанците ги довършваха безмилостно с ножовете си.

Пронизващият тон на тръбата се надигна сред адския шум и заглуши виковете на ранените и крясъците на преследвачите. Портата на селището се отвори и един кавалерийски ескадрон с извадени саби и дълги копия полетя към бойното поле.

— Кит ли ги води? — попита невярващо Боб и нагласи далекогледа си. — От няколко дни насам не пропуска случай да влезе в бой.

— Прав си — съгласи се Колин и вдигна своя далекоглед към очите. — Имам чувството, че се касае за лично отмъщение… Коригирайте надясно, сержант, седем пункта.

— Седем пункта надясно — отекна заповедта и мускетите побързаха да променят посоката.

— И аз мисля, че е лично — потвърди Боб. — Любовта прави странни неща с хората, не мислиш ли?

Колин го изгледа учудено.

— Това е голяма дума, Боб.

— Няма друга, Колин. Недосегаемият доскоро Кристофър Ралстън е станал жертва на стрелите на Купидон. Той е готов да убие с голи ръце всички афганистанци, ако това му помогне да изведе Анабел Спенсър от тази проклета страна.

Колин изсвири през зъби.

— А аз си мислех, че това е страст, силна и дива, както често става в колониите, но недостатъчна за цивилизована Европа. Дали той осъзнава какво прави?

Боб поклати глава, но не можа да обясни какво има предвид, защото кавалерията се приближи до портите и огънят на стрелците от валовете трябваше да се коригира на всяка минута.

— Надявам се да ме посрещнете любезно. — Останала без дъх, Анабел се изкатери по насипа и застана между двамата мъже. — Вероятно Кит е навън? — Тя носеше кожения си костюм и ботушите за езда, косата й беше вдигната на тила, а на раменете беше наметнала обточено с кожи палто.

— Защо не си сложихте булото? — попита неволно Боб.

Анабел огледа бойното поле и потръпна пред страшната сцена.

— Не мисля, че тези неща имат значение сега. По всичко личи, че не сте в състояние да ги спрете, а ако успеят да влязат през портата… — Тя остави изречението недовършено. Всички имаха чувството, че са под властта на някакъв кошмар. Преследвачите настъпваха все по-близо. Очевидно никой не беше в състояние да ги спре. Излизането на Кит само беше забавило неумолимото им напредване.

— Вижте, сър, те спират! — изкрещя внезапно сержантът.

— Кълна се във всички светии, ти имаш право — отговори невярващо Колин и вдигна далекогледа до очите си. — Погледни, Боб, те наистина спряха да преследват нашите. — Само до преди миг изглеждаше, че афганистанците ще се смесят с британските войници, ще ги изпозастрелят и изколят и ще проникнат необезпокоявани в укреплението, а сега преследвачите забавиха ход и дори спряха на място.

— Ще ми позволите ли да погледна? — Анабел напрягаше очите си, но не можеше да различи почти нищо в бъркотията. — Много ви благодаря. — Тя пое подадения й от Колин далекоглед и бързо го вдигна до очите си. — Това е Осман хан — съобщи тя. — Той ги е извикал да се върнат. Питам се защо. Той в никакъв случай не е по-милостив от останалите сердари.

— Познавате ли го? — попита заинтересовано Боб.

Анабел вдигна рамене.

— Познавам повечето главатари, разбира се, само до известна степен. В афганистанските къщи има безброй стаички и скрити места за подслушване. Знам кои водачи се колебаят и кои са силни. Осман хан е между най-могъщите владетели и подкрепя изцяло Акбар хан. — Тя върна далекогледа на Колин и продължи замислено: — Не е ли време да ви бъда полезна със знанията си?

— По какъв начин?

— Битката свърши — обясни тихо тя. — Крайно време е да започнете да преговаряте. Аз знам как преговарят афганистанците. Знам как работят умовете им. Тези знания са неоценими, не е ли така?

— Не съм сигурен, че Кит споделя мнението ви — отговори нерешително Боб. — Вижте, той се връща!

Анабел се опря на бруствера и проследи безредното влизане на бегълците. Редът се поддържаше с мъка от няколко сержанти, над всичко властваха унижението, безсмислието, пораженството. Само ескадронът на Кит успя да запази спокойствие и остана навън, докато и последният пехотинец се прибере зад стените. Хората на Кит обаче нямаха зад гърба си цял ден сражения и загуби, непрекъсната стрелба и внезапни атаки на крещящите орди фанатици. Те не бяха хвърляни непрекъснато срещу непробиваемата стена на врага, докато унищожителното безсмислие на действията им не ги тласна към необуздано бягство в уж сигурния лагер.

Бригадир Шелтън също мина през портата, с изправена глава и устремени в далечината очи, сякаш нямаше нищо общо с цялото това безредие и с преживяния позор. Без да каже дума на подчинените си офицери, той слезе от коня си на площада и се запъти към главната квартира.

— Съжалявам го — прошепна задавено Боб. — Той е дяволски добър войник, само че е твърдоглав и няма въображение. Не заслужаваше да го забъркат в тази каша.

— Типично за всички феринджи е да се надценяват — гласеше безмилостната присъда на Анабел. — Ако се бяхте отказали навреме от самомнението си, това нямаше да се случи. Отивам да потърся Кит.

— Иска ми се тя да не казва такива неща — промърмори с неудобство Боб. — Всеки път имам чувството, че трябва да й обясня как, ако не показвам постоянно превъзходството си, няма да се чувствам истински англичанин. Но като си помисля честно…

Колин смръщи чело.

— Не става въпрос за чувството, а за начина, по който се изразява. Точно това ме гризе. Никому не е приятно да чува болезнени истини от врага, а понякога тя говори като наш враг. Отивам в Главната квартира, за да чуя доклада на Шелтън.

— И аз ще дойда. — Двамата мъже слязоха от стената, като наредиха на сержанта да продължи огъня срещу оредяващите редици на неприятеля.

Анабел излезе на площада и смело се насочи към мястото, където беше застанал Кит с ескадрона си. Остана настрана, докато той освободи хората си, и пристъпи под светлината на един фенер.

— Добре ли си? — Тихият въпрос го стресна и той се обърна рязко.

— Какво правиш тук?

— Всички са тук — отговори кротко тя и посочи гъмжащия от хора площад. — Бях на стената с Боб и Колин.

— Защо не си забулена?

Очите й издържаха на погледа му.

— Струва ми се безсмислено да продължаваме тази игра на криеница, Ралстън-хузор.

Кит помълча малко, после сведе глава.

— Права си. Това е краят. — Той се огледа и се потърси от отвращение и болка. — Шелтън отдавна твърди, че войските ни не са готови за такава битка. Войниците са обезкуражени, слаби, изтощени от глад и не са в състояние да се сражават с жилавите и подвижни афганистанци. Не обвинявам момчетата, повярвай. Но никога не бях си представял, че британската войска може да бяга по този унизителен начин.

— Ако бяхте оставили кохистаните да се разпореждат в Бехмаро, без да се опитвате да ги прогоните оттам, това щеше да означава молба за преговори — заговори направо Анабел.

— Вече не ни остава нищо друго — отговори рязко той. — И аз мисля, че трябваше да се примирим с неизбежното. Така щеше да ни остане поне малко достойнство.

— Искам да говоря с генерала и пълномощника — настоя енергично тя.

Кит загуби ума и дума.

— Има много неща, които мога да им кажа — неща, които са ми известни и за които те нямат и понятие.

— Не.

— Защо не?

— Защото не желая да те одумват офицерите и жените им, затова.

— Нали каза, че сега не е време да си играем на криеница.

— Но не е време да изоставим дискретността.

— Кит…

— Не! — Той се обърна рязко и я остави сама на площада. Неподвижната й фигура будеше любопитството на околните с европейския си вид и афганистанско облекло. Тя проследи крачките му с намръщено чело. После закрачи в обратната посока с дълги, нетърпеливи крачки, дългото палто се вееше зад гърба й и се удряше в кожените ботушки.

— Млада госпожице! — Айша спря, стресната от заповедническия тон, погледна към другата страна на улицата и позна лейди Сейл.

— Да, мадам? — Това обръщение издаваше недвусмислено произхода й. Ако беше продължила пътя си, сякаш не е чула повикването, дискретността щеше да бъде запазена. Беше вече тъмно и лейди Сейл не можеше да види почти нищо, освен блестящата коса и афганистанското облекло.

— Елате при мен. — Старата дама й махна властно да се приближи. Когато младата жена застана пред нея, тя вдигна пенснето си и я измери с внимателен поглед. Стройната фигура беше осветена от мътната светлина, която проникваше през прозорците на къщата. Лейди Сейл не пропусна нито една подробност от облеклото и лицето й. Беше я срещала няколко пъти, но за първи път я виждаше без чадри и було.

— Така си и мислех — заяви тя. — Не знам какво става тук, но разбирам, че бях измамена. — Лейди Сейл не можеше да повярва на очите си. Никога не се беше изправяла пред такава загадка.

— Бягството беше ужасяващо, мадам — отговори Айша, правейки се, че не я разбира. — Неприятелят подгони войските ви през равнината…

— Не говоря за това — прекъсна я нетърпеливо лейди Сейл. — И защо казахте „вашите“ войски? Вие сте англичанка като мен, нали? И произхождате от добро семейство, ако съдя по гласа ви. Позорно е да се обличате така.

— За нещастие тези дрехи са единствените, които притежавам, мадам. — За миг Анабел се върна назад, в салона на майка си в Пешавар, където трябваше да носи муселинена рокличка, да прави реверанси, да отговаря учтиво на безбройните въпроси на гостите и да не криви лице, когато миришещите на пури и бренди господа я целуваха по бузките.

— Знаех си, че Кристофър ме е излъгал — промърмори лейди Сейл и смръщи чело. — Познавам го твърде отдавна, за да може да ме измами. Откъде идвате, момиче?

— От Пешавар — отговори бодро Анабел.

— Глупости! Познавам всички семейства в Пешавар.

— Не желая да бъда неучтива, мадам, но не съм убедена, че съм длъжна да отговарям на въпросите ви — усмихна се спокойно Анабел. — Мога само да ви уверя, че всичко, което ви казвам, е истина.

Лейди Сейл стисна здраво устни и се уви по-плътно в палтото си, за да се предпази от ледения вятър, който носеше сняг. После грубо попита дали младата жена живее под един покрив с Кристофър Ралстън.

— Да, мадам — отговори без колебание Анабел.

— Тогава не сте по-добра от някоя полкова лавкаджийка.

— Щом така смятате, мадам.

Властната стара дама погледна слисано меко усмихнатата млада жена насреща си. Езикът й издаваше добра английска школовка, нефритовите очи, направо огромни на фона на млечнобялата кожа, бяха неразгадаеми.

— Има нещо, което не разбирам — отбеляза мрачно лейди Сейл. — Но ще го узная, бъдете сигурна. — Тя се обърна и се запъти към вратата на дома си.

— Позволете, лейди Сейл — повика я тихо Анабел. — Мисля, че има много по-важни неща, които заслужават вниманието ви.

Старата дама спря и погледна през рамо. Челото й се смръщи още повече. Въпросът й прозвуча рязко:

— Смятате ли, че ще успеем да минем през проходите?

— Не съм сигурна — отговори Анабел, сякаш доверителният въпрос беше съвсем естествен след състоялия се разговор. — Ще имаме нужда от всичките си сили. А онези, които ще ни водят, трябва да бъдат най-силни.

Лейди Сейл помисли малко и кимна с глава.

— Може би сте една безсрамна уличница, мис, но имате ум в главата си. Желая ви лека нощ.

— Лека нощ, мадам.

Анабел изчака лейди Сейл да влезе във вилата си, после продължи пътя си и се запита дали да разкаже на Кит за тази среща. Той и без това щеше да научи от лейди Сейл, вероятно още утре сутринта. Сигурно щеше да се ядоса ужасно, но върху нея срещата със стария дракон беше оказала странно въздействие. Нещо й проблесна, но тя все още се колебаеше дали да го признае. Постепенно беше започнала да се чувства на мястото си зад тези стени. Съдбата й беше неразривно свързана с участта на живеещите тук англичани, но не защото се чувстваше изключение от правилото, или защото просто присъстваше физически тук.

Причината не беше единствено във физическото й присъствие в селището.

Бързите й крачки се забавиха, когато значението на последните думи проникна в съзнанието й. Как стана това? Рязко преминаване от афганистанско презрение към чувство за общност с достойния за презрение неприятел? Дали в дъното на всичко бе любовта към Кит? Дали причината беше в дружбата с Колин и Боб? В предаността на Харли? Или корените бяха по-дълбоки? Завещанието от детството й, което си беше пробило път през възпитанието на Акбар хан и бе направило неговата Айша изкуствена и ненужна, докато истинската Анабел израстваше изпод развалините?

Това беше дяволски объркващо прозрение, но в същото време странно вълнуващо. То укрепи решителността й да използва знанията си за Акбар хан в полза на малката британска общност. Щом принадлежеше към този народ, тя му дължеше лоялност и трябваше да сподели опита си с него. Никой в селището не знаеше онова, което знаеше тя, и ако командващите я отблъснеха надменно при това отчаяно и безнадеждно положение, те щяха да извършат фатална грешка.

Потънала в мислите си, тя влезе в бунгалото.

— Добре ли е капитанът, мис? — посрещна я уплашеният Харли и я събуди от нерадостните мисли.

— Добре е, Харли. Чу ли какво стана отвън?

Равнодушното лице на момъка днес изразяваше дълбоко отвращение.

— Да, мис. Отстъпили сме позорно, моля за извинение, мис.

— Аз не бих съдила толкова строго — възрази меко тя. — Скоро всички ще се окажем в положението на бедните войници.

— Онези никога няма да ме видят да бягам — обеща тържествено Харли и се запъти към кухнята.

Кит се върна късно.

— Чух, че си имала интересен разговор с лейди Сейл — заговори направо той и подуши жадно купата с бульон от антилопа, която Анабел му поднесе.

— Как узна толкова бързо? — изненада се тя.

— Слугата й ме чакаше да мина по улицата и ме помоли, или по-точно ми нареди, да направя кратко посещение на нейна светлост. — Кит засърба с наслаждение горещата супа. — Яденето би трябвало да ми заседне в гърлото при мисълта как си се сдобила с тези запаси, но аз си хапвам и нищо не ми става.

— При сегашните обстоятелства би било глупаво да си разваляш апетита — отговори с усмивка младата жена. — Какво имаше да ти каже дамата?

— Поиска да узнае коя си. Доколкото разбирам, не си била много разговорлива. — Той вдигна въпросително едната си вежда.

— Бях много учтива — отвърна Анабел. — Но тя се усъмни, че идвам от Пешавар. Освен това каза, че те познава твърде отдавна, за да можеш да я измамиш. Изобщо не ти повярвала, когато си отрекъл, че под покрива ти живее англичанка.

Кит продължи да дъвче с наслада.

— Боя се, че й казах, че моите работи не я засягат. Разделихме се доста сърдити.

— О! Аз съм виновна за всичко.

— Точно така. — Той сложи голямо парче месо в чинията си и започна да го разрязва.

— Нима тази жена придава толкова голямо значение на една дреболия? — слиса се Анабел.

— Формалностите и церемониите придобиват особено значение, когато обичайният начин на живот заплашва да се разпадне — обясни невъзмутимо Кит. — Обичаите, ритуалите, етикецията — това са единствените трайни неща в живота ни. Ако и те се разрушат, лейди Сейл ще престане да вижда смисъл в живота си и ще загине. Съзнанието за страшната загуба ще й отнеме силата и надеждата за бъдещето.

Докато говореше, Кит осъзна, че само преди няколко месеца не би предприел и най-малкия опит да разбере хората като лейди Сейл, камо ли да ги защити. Тогава с удоволствие ги наричаше стари глупаци и досадници.

— Лейди Сейл е старомодна и досадна, но е пълна с енергия и действа без колебание — продължи той. — В интерес на всички ни е тя да запази духа си. Знаеш ли колко жени в селището зависят от нея?

— Прав си — потвърди сериозно Анабел. — Точно това й казах.

— Наистина ли си го направила? — погледна я смаяно Кит.

— Разбира се, и тя изобщо не се разсърди. — Анабел помълча малко и добави: — Дори каза, че може би съм безсрамна уличница, но имам ум в главата си.

Кит избухна в смях. В смеха му няма сърдечност, но и това е нещо, каза си Анабел и наля още чай.

— Какво решихте? — попита след малко тя. Тази тема беше много по-интересна.

Кит смръщи чело.

— Нищо конкретно. Елфинстоун не престава да хленчи, Макнейтън крещи като луд, а Шелтън гледа сърдито. Пак ще отида, щом свърша с вечерята.

— Нека дойда с теб — помоли настойчиво тя.

— Не ставай глупава. Какво си въобразяваш, че ще постигнеш? — Той стана от стола си. — Само ще объркаш още повече и без това размътените им глави.

— Не говори така, Кит. Защо смяташ, че ще объркам нещата?

Кит не посмя да я погледне, защото едва скриваше нетърпението си.

— Няма да те представя пред началниците си като бивша наложница на Акбар хан, скъпа. Отказвам да изнеса на бял свят интимните подробности от историята ти, а докато не съм готов да го сторя, те няма да обърнат внимание на думите ти. Ще погледнат на теб като на моя метреса и ще ме нарекат заблуден глупак, който се хвали с любовницата си. Макнейтън ще ми се надсмее пред всички, а Елфинстоун ще бъде дълбоко засегнат от неприличното поведение на един кавалерийски офицер, който е прибрал в дома си някакво екзотично същество.

Анабел скръсти ръце на гърдите си и му обърна гръб.

— Разбрах. Мисля, че е най-добре да си легна.

Кит изпита разкаяние. Не биваше да й казва в лицето какво ще помислят за нея, не биваше да я гневи така… В същото време се чувстваше твърде уморен и потиснат, за да я успокоява.

— За съжаление не знам колко време ще продължим — проговори меко той и закопча мундира си.

— Аз си лягам и смятам да спя — отговори твърдо тя. — Лека нощ. — Мина покрай него и затвори безшумно вратата на трапезарията.

— Проклятие! — Кит понечи да тръгне след нея, но поклати глава и промени решението си. Днес нямаше сили да се справи с нея, това беше ясно.

Нощта премина в безкрайни и безплодни дебати. Разменяха се остри думи, офицерите се обвиняваха взаимно, даваха предложения, димяха с пурите си и Кит нямаше време да размишлява за наранените чувства на Анабел. Едва на разсъмване пристигна вест за пълномощника от Кабул и умората на присъстващите отстъпи място на любопитството.

Сър Уилям прочете писмото.

— От Осман хан е — обяви тържествено той.

— Това е главатарят, който вчера сложи край на преследването, сър — обади се Макензи.

— Откъде знаете? — Пълномощникът го изгледа с недоверие. Не обичаше да го прекъсват.

Колин погледна неспокойно към Кит, който зяпаше в тавана, за да му даде да разбере, че няма да му помогне.

— Вероятно съм го дочул случайно, сър — промърмори той.

Макнейтън го погледна обидено и продължи:

— Според онова, което е написано тук, Осман хан иска да ни даде да разберем, че загубата на укрепеното селище и унищожаването на войската ни са щели да бъдат неизбежни, ако той не бил спрял бойците си. — Той огледа присъстващите и видя в лицата им само мрачно съгласие. — Очевидно е, че не това е желанието на афганистанските водачи. Те искат англичаните да напуснат страната им с мир и да оставят на сердарите сами да си изберат правителство и върховен владетел.

В задимената стая се възцари тишина. Навън бавно се развиделяваше. Генерал Елфинстоун пъшкаше тежко в удобното си кресло. Сър Уилям се покашля и попита строго:

— Как мислите, генерале, имаме ли достатъчно сили, за да запазим позициите си в Афганистан?

— Изключено е да запазим позициите си тук, Макнейтън — отговори с учудваща бодрост генералът. — Затова ви съветвам да се възползвате от писмото на Осман хан и да започнете незабавни преговори.

Сега, когато решението най-после беше произнесено, по лицата на присъстващите се изписа облекчение. Най-сетне имаха план, по който да действат, макар че условията бяха извънредно тежки. Трябваше да изоставят всички напразни надежди и да преговарят.

— Тогава предлагам да обсъдим условията за изтеглянето ни — отсече пълномощникът на Короната.

— Яйца, масло, лук и две агнешки половинки, Харли — съобщи уморено Анабел и остави кошницата си на кухненската маса. — Това ще ни спаси от глад за още няколко дни.

— Да, мис — съгласи се Харли и си припомни шумната караница, която беше избухнала сутринта, след като младата дама обяви намерението си отново да отиде на покупки в Кабул. През последните дни капитанът и неговата дама или си крещяха като луди, или помежду им цареше ледено мълчание. От време на време капитанът се опитваше да я приласкае, но тя отговаряше на усилията му с подигравки и обиди, които го караха да гледа мрачно и да затръшва вратите. След излизането му дамата отиваше обикновено в манежа и прекарваше часове в упражнения с Чарли.

Входната врата се отвори и Харли видя как Анабел се обърна с обичайния радостен израз на лицето, за да поздрави любимия си, но изведнъж помръкна и се зае да изважда продуктите от кошницата.

Кит влезе в кухнята.

— О, вече си се върнала!

— Както виждаш — проговори с безразличие тя. — Здрава и читава съм, никой не ме нападна, нищо не ми се случи. Чух няколко интересни новини, но вероятно те изобщо не те интересуват, феринджи са уверени в онова, което правят, и не считат за нужно да изслушат мнението на хора, които са по-добре осведомени от тях.

Харли се покашля и затрака с тенджерите и тиганите на печката. Кит стисна здраво устни и й махна с ръка да отиде в дневната. Тя се подчини, макар че в погледа й блестеше предизвикателство.

— Не ми говори с този тон пред Харли — изсъска ядно той и затвори с трясък вратата на дневната.

— Това вреди на доброто ти име, нали? На слугите не се разрешава…

— Млъкни!

Тя онемя и двамата стояха дълго, загледани един в друг.

— Докога ще продължаваме така, Анабел? — въздъхна с болка Кит.

— Докато се вслушаш в гласа на разума. — Тя се отпусна на дивана пред камината, от която идеше задушлива миризма на тор, и го погледна твърдо в очите. — Първо, Макнейтън е отхвърлил категорично условията, които са му били представени от пратениците на хановете…

— Той нямаше друг избор — прекъсна я Кит. — Условията бяха твърде унизителни, за да ги разгледаме.

Анабел сведе глава.

— Може би. Но какво ще стане сега? Макнейтън няма друг изход, освен да продължи преговорите. Смятам, че на следващата среща пред портите на селището той трябва да представи нов вариант на договора за примирие: да се съгласи с евакуирането на англичаните от Кабул в течение на три дни, като поиска провизии и свободно преминаване за цялата армия и принадлежащите към нея цивилни, за да можем да стигнем до Индия; да приеме завръщането на Дост Мохамед на трона и свалянето на шах Сойах при условие, че животът му бъде пощаден; да се съгласи с евакуацията на Бала Хисар и всички британски фортове в околностите на Кабул. Кажи ми кои от тези условия са унизителни?

Кит се сгърчи като от удар, но не отговори нищо.

В гласа на Анабел звучеше истинска страст:

— А какво става сега? Три дни минаха, а не е направен дори опит за евакуиране на селището, макар че Бала Хисар и другите фортове бяха напуснати. Неприятелят не е спазил уговорката и не е доставил необходимите провизии, нито товарните животни, макар че исканите пари са изплатени. И какво прави Макнейтън? Вместо да настоява и двете страни да спазват условията на договора, той продължава да се занимава с коварните си планове да настрои водачите на бунтовниците един срещу друг. Да не мисли, че не са прозрели играта му? Слушах разговорите в пазара и разбрах много неща. Как мислиш, защо афганистанците са се отдръпнали, наблюдават и чакат? — Тя скочи на крака и продължи нетърпеливо: — Нима той си въобразява, че интересът им започва да угасва… или че са загубили желание за бой? Разбира се, че не са. Времето е на тяхна страна, британското селище е останало без храна и гориво и всички чакат Макнейтън да се обеси. А ти, Ралстън-хузор, си толкова заслепен в упоритостта си, че не ми позволяваш да му го съобщя.

Кит не можа да възрази нито дума. Не можеше да оспори нищо от онова, което му казваше тя. Войските живееха с все по-оскъдни дажби, конете гладуваха, цивилните се хранеха с мърша и нямаха никаква възможност да попълнят запасите си. Докато Елфинстоун и Макнейтън обсъждаха отново и отново едни и същи спорни точки, ковяха интриги и отхвърляха току-що приетите планове, афганистанците разрушиха единствения мост над реката и затвориха англичаните в железни клещи.

— Пълномощникът смята, че не може да се чувства обвързан с договора, след като афганистанската страна не го е спазила — въздъхна тежко той. — Казах му мнението ти, но той дори не пожела да ме изслуша докрай.

— Може би ще изслуша мен! — извика сърдито тя.

Кит погледна своя зеленоок рис, люлеещата се медноцветна плитка, стройната, чувствена фигура, подчертана още повече от афганистанското облекло, и потръпна от подигравателния тон, който звучеше в гласа й винаги когато някой подлагаше на съмнение становището й. Представи си треперещия Елфинстоун и надменния, самодоволен Макнейтън и като си помисли, че Айша ще разговаря и с тях със същия подигравателен тон, му стана лошо.

— Ще им кажа какво си чула на пазара — обеща той. — Никога преди не съм намеквал, че разполагам с добре информиран източник, но този път ще го направя. Доволна ли си сега?

Младата жена сви рамене. Щом той не й позволяваше да помогне по единствения начин, с който разполагаше, тя трябваше да живее с това разочарование. Беше и много трудно да приеме решението му, след като толкова ясно виждаше пред себе си пронизващите сини очи на Акбар хан, чуваше гласа му и четеше мислите му! Той щеше просто да седи и да чака предателството на Макнейтън да стане очевидно… и тогава щеше да удари безмилостно и с чиста съвест. Онези, които бяха нарушили споразумението, щяха да бъдат жестоко наказани, а Акбар хан нямаше да има нищо общо с това. Той щеше просто да заяви, че след като британците не са направили дори опит да напуснат укрепеното селище в течение на уговорените три дни, той не се чувства обвързан със съгласието си да ги снабди с провизии.

Кит сложи ръка на рамото й, а с другата улови брадичката й.

— Нека сключим мир, Анабел. Всички сме отчаяни… изчерпахме и последните резерви… и ми се струва, че е светотатство да пилеем времето, което ни остава да прекараме заедно в тази дива страна, като се караме и си крещим.

За първи път Кит признаваше пред себе си — и пред Анабел, — че дните им са преброени. Нефритовите очи срещнаха спокойно неговите и тя кимна признателно с глава. Отдавна беше чакала да чуе това от устата му.

— Аз не искам да се карам — отговори тихо тя. — Но съм разочарована от заслепението ти. Като че ли има някакво значение коя съм и откъде съм дошла! Ако има някаква надежда за нас, ако искаме да имаме общо бъдеще, трябва да вземем поне няколко правилни решения.

— А какво стана със съдбата? — попита той в жалък опит да се пошегува. — Ти твърдеше, че няма значение какво правим, защото бъдещето ни е предопределено.

— Крайният резултат наистина е предопределен, но от нас се изисква да избираме — отговори сериозно тя. — Има глупав избор, но има и разумен.

Кит поклати смаяно глава.

— Понякога изобщо не те разбирам. Говориш едно, а имаш предвид съвсем друго.

— Не, феринджи, ти не разбираш не мен, а афганистанците.

— Пак започваме отначало — промърмори уморено Кит и пусна брадичката й. — Може би ти познаваш Акбар хан, но аз познавам Макнейтън и Елфинстоун. Знам, че ако те представя като своя добре информиран източник, положението няма да се подобри. Те ще видят в теб само жената с тъмно минало и още по-тъмно настояще и няма да приемат нито една неприятна истина от устата на метресата ми. — Той се обърна към вратата. — Не знам кога ще се върна.

— Никой няма да те чака — отговори сърдито тя. Вратата се затвори с трясък и тя изруга тихо. Може би Кит имаше право. Може би пълномощникът наистина нямаше да я изслуша. Но той можеше поне да я остави да опита! Беше отвратително, че точно сега, когато тя бе повярвала в принадлежността си към феринджи, никой не й позволяваше да помага.

Кит закрачи бавно към Главната квартира и за кой ли тя са запита дали не е избързал с мнението си. Не беше сигурен, че Макнейтън няма да се вслуша в думите на Анабел; ами ако все пак го направеше? Не, Кит просто не можеше да преодолее себе си. Сърце не му даваше да я изложи пред изпитателните погледи на обществото. Как да обясни, че тя знае толкова много за афганците, защото е живяла в зенаната на Акбар хан? Приятелите, посветени в тайната, пазеха абсолютна дискретност; но щом се явеше пред пълномощника, всички клюкарки в селището щяха да хлъцнат от радост, че си имат материал за приказки в тези тежки времена. Историята й щеше да се обсъжда в офицерското казино и във всички салони в селището. Големите му планове да открие семейството на Анабел в Англия, да я представи на родителите си и да се венчае с нея в катедралата „Сейнт Джордж“ на „Хановер Скуеър“ бяха само въздушни балони и се пукаха един по един. Както винаги, нейната трезва преценка се оказа правилна. Но ако имаха още няколко дни или седмици живот, той искаше да я има при себе си, да я пази от злите езици и да остави клюкарите да си шепнат небивалици за мистериозната жена, която живее под покрива на капитан Ралстън. За съжаление през последните дни двамата изобщо не се разбираха и живееха като чужди един до друг. Как да постъпя, питаше се мрачно той, докато влизаше в Главната квартира.

През следващия час този проблем загуби значението си. Пратениците на Акбар хан донесоха предложение, което според сър Уилям заслужаваше внимание, а според Кит, който все още чуваше укорителните думи на Анабел, беше направо ужасяващо. Акбар хан предлагаше британците да останат в укрепеното селище до пролетта, за да могат сами да осигурят продоволствие за отстъплението си. Той заявяваше готовността си да предаде на пълномощника главата на Амеенолла хан, като в замяна получи гаранция от британското правителство, че ще му бъдат изплатени три милиона рупии и годишна пенсия от сто хиляди рупии.

— Ето ти на! — извика доволно сър Уилям, след като прочете писмото пред събраните офицери. — Този мъж е жаден за пари и мисли само за себе си. Разбрах го още в началото. Нямам причина да не приема предложението му. Още утре ще се явя на уговорената среща.

— Сър Уилям — обади се неохотно Кристофър, — по кабулските пазари се говори, че Акбар хан е заподозрял предателство. Ако приемем предложението му за главата на Амеенолла хан, ние само ще потвърдим, че сме предатели.

— Откъде знаете какво си говорят в пазарите? — попита високомерно пълномощникът.

Кит погледна безпомощно към Боб и Колин, които му отговориха със съчувствени погледи и вдигане на рамене. Той събра сили и разказа на сър Уилям всичко, което беше чул от Айша.

— Онази жена, дето… — Генералът махна с ръка и не довърши изречението си. — Искате да кажете, че мис Спенсър познава Акбар хан лично?

— Да, сър — потвърди сковано Кит. — Тя е живяла под неговата закрила от дванадесетата си година.

— А сега е под ваша закрила, доколкото разбирам — отсече грубо сър Уилям.

— Би могло да се каже и така — промърмори глухо Кит.

— Може би не е зле да я изслушаме — обади се един от щабните офицери. — Разбира се, ако Ралстън няма нищо против.

— Тя настоява от няколко седмици насам да ви каже мнението си — отговори сухо Кит. — Обикновено дамата поднася възгледите си по… как да кажа… твърде открит начин, затова съм длъжен да ви предупредя. — Той погледна към пълномощника и бе удостоен със строго, но насърчително кимване. — Адютанте, идете, моля, в моето бунгало и кажете на мис Спенсър, че я очакваме в Главната квартира.

Младият мъж отдаде чест и се постара да запази непроницаемо изражение. Всеки знаеше, че Кит Ралстън живее с някаква афганка, но коя беше мис Спенсър?

Офицерите заговориха за незначителни неща. Всички чакаха напрегнато появата на непознатата англичанка. Само сър Уилям седеше зад бюрото си със съсредоточено изражение и изучаваше внимателно предложенията на Акбар хан. След четвърт час вратата се отвори и Анабел бе въведена с подобаваща тържественост.

Тя застана в рамката на вратата и обходи помещението с бърз поглед. Трябваше да разбере какво е настроението. Кит усети невероятното й самообладание и изпита възхищение. Тя беше минала през школа, много по-страшна от живота, който бяха водили повечето мъже около тази маса. Сърцето му преля от любов и болка, защото си помисли, че на друго място и в друго време двамата можеха да се радват необезпокоявани на щастието си… ако съдбата беше разместила другояче фигурите.

— Позволи ми да те представя, Анабел — проговори церемониално той и се изправи. Протегна ръка, тя застана до него и благодари за поклоните на офицерите с учтивия мюсюлмански поздрав, който подчертаваше още повече грациозната й фигура и спокойствието, което се излъчваше от цялото й същество. Тя приседна на един стол до Кит, донесен от усърдния адютант.

— Узнах, че сте познавали лично Акбар хан — започна пълномощникът на Короната.

— Да, аз го познавам така добре, както не го познава никой друг — отговори просто тя.

Сър Уилям се покашля. Офицерите се размърдаха неспокойно, но Анабел не забелязваше нищо наоколо си. Тя беше съсредоточила цялото си внимание върху сър Уилям, който й четеше посланието на хана.

— Може би ще бъдете така любезна да ни помогнете да преценим искреността на това послание, мис Спенсър — заключи надуто той, сгъна хартията и се облегна назад в стола си.

— Това е заговор — отговори направо младата жена. — Ако приемете това предложение, вие освобождавате Акбар хан от задължението да сдържи дадената дума. Той е осведомен за интригите, които ковете зад гърба му с Мохун Лал, и иска да изложи на показ лъжата ви.

— Вие ме обвинявате в лъжа, мис? — Сър Уилям скочи от мястото си и в очите му блесна ярост.

Кит побутна крака й под масата, за да й даде да разбере, че трябва да се сдържа, и тя го удостои с кратък развеселен поглед.

— Мисля, сър, че би било глупаво да се опитвате да се мерите по хитрост с Акбар хан — отговори тя. — Той е непобедим в това отношение.

— Значи сте на мнение, че не бива да се съгласяваме с тези предложения? — Пълномощникът я изгледа недоверчиво. — Аз съм решен да се срещна с Акбар хан още утре сутринта.

Анабел понечи да му отговори с обичайната си острота, че тогава не разбира защо са я повикали тук, но Кит отново я побутна под масата и я помоли с поглед да се сдържа.

— Поне не му предлагайте пари — проговори нетърпеливо тя. — Той няма нужда от пари и никога не би приел и една рупия от неверните феринджи.

Мъжете около масата поеха шумно въздух и тя забеляза, че неволно е говорила като Акбар хан.

— Това ми мирише на предателство, сър Уилям — обади се с немощен глас Елфинстоун.

— Аз разбирам от тези неща повече от вас — излая пълномощникът и генералът млъкна като опарен. — Няма да се съглася да платя награда за главата на хана, но ще му предложа план, според който нашите войски ще му съдействат при залавянето на Амеенолла хан. Ще се съглася с всички други точки. — Той вдигна заповеднически ръка. — Смятам, че това е достатъчно. Капитаните Лорънс, Тревър и Макензи ще ме придружат. Благодаря ви за помощта, мис Спенсър. — Той се поклони и напусна стаята.

Кит се обърна към Анабел и въздъхна примирено. Тя бе получила, каквото искаше, но сигурно не беше доволна. Проследи изненадано погледа й и видя, че е устремен към Макензи. По гърба му пробягаха студени тръпки.

— Не отивайте, Колин — помоли глухо Анабел. Думите й изпълниха потискащата тишина, която се беше възцарила след излизането на пълномощника.

— Знаете, че трябва да го сторя — отговори той и направи опит да се усмихне.

Тя втренчи поглед в лицето му и видя написаната на челото му съдба. След малко разтърси глава.

— Щом казвате, че трябва, значи е така. Но отивате в капан. — Обърна се към Кит и попита тихо: — Вече не ти трябвам, нали?

Той поклати глава.

— Ти каза, каквото искаше да кажеш.

— Казах, каквото трябваше да кажа — поправи го спокойно тя. — Дори ако не помогнах с нищо.

Той разпери безпомощно ръце и я изведе навън.

— Сключихме ли мир, Ана? — попита той, когато излязоха на вън.

— Никога не съм искала да водя война с теб — отговори също така тихо тя. — Изпитвах неустоима потребност да им предложа помощта си, а ти ми отказваше.

— Исках да те предпазя от тях.

— А кой ще ме предпази от смъртта? От отмъщението на Акбар хан? — Тя се усмихна студено. — Не ми е необходима защита от нищо друго, любими мой, а от Акбар хан няма защита. — Тя вдигна очи към небето. — Ще завали сняг, Кит.

Седемнадесета глава

На нисък хълм, който се спускаше плавно към реката, беше застанал Акбар хан, възседнал могъщия си жребец. Той се взираше замислено към покритата със сняг равнина, зад която беше укрепеното британско селище. Мъжете около него, свикнали с мълчанието и неподвижността му, не правеха опит да смутят размисъла му. Всички чакаха пристигането на британската делегация.

Зад кой ли насип се намираше Айша? И какво ли правеше в този миг? Акбар хан често се питаше дали бившата му фаворитка се страхуваше. Само тя знаеше, че изходът от тази война е неизбежен и ще донесе смърт на англичаните. Ако беше узнала за нескопосния опит за предателство на Макнейтън, вероятно вече знаеше какъв ще бъде отговорът му. Тя бе наясно, че пълномощникът на Короната отива в капан, подготвен специално за него. Защо Макнейтън беше такъв глупак? Нима бе повярвал, че Акбар хан ще продаде себе си и честта си на неверните английски кучета? Че ще тръгне да се съюзява с тях, както гласеше предложението на Макнейтън, за да предаде един от приятелите си? Дори само мисълта, че пълномощникът беше повярвал в готовността му за предателство, беше достатъчна да разгори луд гняв в гърдите му и да разруши замисленото му спокойствие.

Трябваше да сложи край на тази война. Трябваше веднъж завинаги да прогони натрапниците от страната си. Беше дошло времето и да си поиска обратно Айша от Кристофър Ралстън. Как ли се беше променила през дните, прекарани сред чуждите хора? Колко ли време щеше да му трябва, за да я направи отново такава, каквато я искаше? И дали изобщо щеше да го постигне? Акбар хан все още не бе взел решение какво ще прави със своята Айша, когато си я върне, и сега си каза, че решението му ще зависи от състоянието, в което я намери.

— Идват — обади се тихо един от спътниците му и посочи с камшика си малката група, която излезе от портата на селището.

Акбар хан прогони мисълта за Айша и съсредоточи цялата сила на волята си върху мъжа, чиято глава беше пълна с предателство. Този мъж идваше на срещата с убеждението, че един афганистански хан е готов да продаде съюзника си срещу британското злато. Той изчака ескортът от войници да спре на известно разстояние от хълма, както беше уговорено. Тримата офицери и пълномощникът слязоха от конете и се запътиха пеша към мястото на срещата.

Акбар хан махна на другите сердари да слязат от конете си и направи същото. Те чакаха спокойно под сивото, ниско надвиснало небе, вслушваха се в мекия ромон на реката отляво и в шума на вятъра, които се спускаше от назъбените, побелели от сняг планински върхове. Това беше тяхната страна и негостоприемността й беше едно от най-страшните им оръжия.

Колин Макензи се опитваше отчаяно да овладее треперенето си, обзет от недобро предчувствие за грозяща беда. Афганистанците насреща им бяха въоръжени до зъби. Акбар хан беше застанал малко напред, обточеното му с кожи палто беше отворено въпреки студа и разкриваше тежкия брокатен жакет и широките, напъхани в ботушите шалвари. В колана му беше втъкнат ятаган. Очите под кожената шапка гледаха право напред със застрашително безучастие. По лицето му не се четеше и следа от благосклонност.

Значи това е мъжът, при който Анабел е узряла и е станала жена, каза си Колин. Рядко я беше чувал да споменава името му, но винаги говореше за него със смесица от страхопочитание и искрена привързаност, макар да признаваше, че е прекарала повечето от тези години на ръба на ужаса, под абсолютната власт на един страстен и капризен мъж. От Акбар хан се излъчваше някакво страшно спокойствие и Колин потръпна от страх. Сердарите зад него също не внушаваха доверие. Защо ханът беше дошъл с въоръжен ескорт, след като пълномощникът и придружителите му идваха сами? Въпросът беше повече от неприятен.

Офицерите бяха успели да убедят Макнейтън, че намерението му крие непредвидими опасности, но той отхвърли заплахата с надменно нетърпение.

— Не ме интересува какво ще загубим. Предпочитам да умра, отколкото да преживея отново последните шест седмици. — Сега, когато планинците незабелязано обкръжаваха четиримата британци, Колин усети как предчувствието му за надвиснала беда се превърна в увереност. Ръката му се плъзна към пистолета и го стисна здраво.

— Готов ли си да приемеш предложенията, които ти изпратих миналата нощ, Макнейтън, хузор?

— Готов съм — отговори кратко пълномощникът.

Колин забеляза краткото проблясване на гняв в сините очи на афганистанеца, но помисли, че се е излъгал. Капитан Лорънс пристъпи напред, посочи обкръжилите ги въоръжени мъже и предпазливо намекна, че условията не са подходящи за мирни преговори. Двама от сердарите махнаха на мъжете да се отдалечат, но никой не им обърна внимание.

— Това няма значение — проговори небрежно Акбар хан. — Всички са посветени в тайната. Няма от какво да се страхувате.

Онова, което стана после, дойде така внезапно, че Колин никога по-късно не успя да свърже събитията в някаква последователност.

Изведнъж Акбар хан се промени. Или може би не. Може би спокойният, невъзмутим мъж от преди минута беше изключително добър артист, а нечовешкият гняв, който сега блестеше в очите му, разкриваше истинската му същност. Гласът му прониза ледения утринен въздух.

— Бегеер! Бегеер! — подчинявайки се на собствената си заповед, той сграбчи лявата ръка на пълномощника. Султан Ян, който стоеше от другата страна, сграбчи дясната.

Тримата щабни офицери загубиха самообладание. Съзнаваха, че са безпомощни, и проследиха с неподвижни лица как пълномощникът бе повлечен надолу по хълма. Чуваха виковете му, отчаяните молби за помощ, обръщението към Бога.

— Аз барае коода! — За миг им се мярна разкривеното му от страх лице. След секунда те извадиха сабите си, но планинците ги заобиколиха от всички страни.

Колин размаха сабята си, острието й се удари в тънките ножове и в ятаганите на нападателите, които връхлитаха от всички страни. Той видя как Тревър се опита отчаяно да пробие кръга и да стигне до пълномощника. Само след миг капитанът падна под ножовете на афганистанците. Вече никой не можеше да му помогне. Поне пет острия се забиха в тялото му и нечовешкият му вик огласи равнината. Крясъци и викове отекваха заплашително във въздуха. Двамата офицери, които все още бяха на крака, продължаваха да се бият за живота си, съзнавайки, че е въпрос на минути, докато и те паднат с пронизани гърла и бъдат насечени на парчета върху заснежения хълм.

Двамата се биеха с решителността и жестокостта на мъже, които знаят, че трябва да умрат. Колин усети, че силите му отслабват, и бе обзет от отчаяние. В този миг сред навалицата се понесе едър черен жребец. Сердарят, който го беше възседнал, изкрещя някаква заповед и Колин пое предложената му ръка, без да съзнава какво прави. Метна се на коня и препусна покрай оголени в хищна усмивка зъби, диво святкащи очи и размахани ножове. Бойният кон се освободи без усилие от тълпата и препусна към селището. Колин успя да види, че друг от водачите бе предложил ръка на Лорънс и също препускаше с коня си към портата. Когато минаха покрай хълма, двамата офицери се опитаха да различат нещо след гъстата тълпа, но видяха само някаква черна точка в средата на кръга. Нямаха нужда от много въображение, за да си представят какво ставаше там и в гърлата им се надигна гадене. Какво ли съдба ги очакваше? Скоро разбраха, че са спасени, но може би това беше само кратка отсрочка, преди да преживеят нов, смъртоносен ужас…

Ескортът, оставен твърде далеч, за да може да се намеси своевременно в избухналата така внезапно битка, се втурна обратно към селището, преследван без удоволствие от група фанатизирани гази. Обърканите войници разказваха един през друг какво се беше случило и приятелите на Колин не можаха да сдържат ужасените си викове. Едно беше ясно: сър Уилям беше наказан за предателството си.

— Не знам защо Акбар хан е решил да убие всички — прошепна глухо Анабел, свита пред догарящия огън, изпълнена с ужас от случилото се и потисната от усещането за безсмислието на всички тези убийства.

— Ти им каза, че е капан — напомни й Кит. — И помоли Колин да не отива.

— Знам. Бях сигурна, че го заплашва опасност, но ми се струва невероятно Акбар хан да е заповядал да избият всички. Мисля, че ги е взел за заложници, за да ги използва при евакуирането ни от селището. Той няма да спечели нищо, ако пролее кръвта им, освен ако… — Тя потрепери.

— Освен ако какво? — попита предпазливо Боб.

— Освен ако не се е поддал на отмъстителността си. Той не е планирал хладнокръвно това убийство, защото е твърде хитър и знае, че сляпото насилие не е добър избор. Но ако внезапно е побеснял от гняв… — Тя вдигна рамене. — Както вече казах, той е много страстен мъж. И от време на време страстта взема връх в действията му. — Тя погледна унило Кит и той отговори на погледа й с мрачно съгласие.

В това време Колин и Лорънс бяха на сигурно място в дома на любезния Мохамед Земан хан в Кабул. Скрити зад един прозорец, те наблюдаваха с отвращение как тълпата влачи по улиците обезобразените тела на Макнейтън и Тревър. Накрая ги окачиха на куките за месо насред пазара.

— Гледката не е много приятна, нали, господа? — попита тих глас откъм вратата и двамата се обърнаха стреснато. Акбар хан влезе в стаята, следван от двама слуги, които носеха табли с храна и стомна с шербет. — Много съжалявам за насилието, което трябваше да преживеете тази сутрин. — След като слугите оставиха таблите на ниската масичка, ханът ги отпрати с махване на ръка и продължи спокойно: — Смъртта на Макнейтън-хузор, е голяма загуба.

— Значи убийството не е било предварително подготвено? — попита Колин и вдигна недоверчиво вежди.

— Кълна се в брадата на пророка, не — изрече с достойнство Акбар хан и поглади брадата си. — Моля, яжте и пийте… Вие сте мои гости. Не — продължи той, — нямах намерение да убия пълномощника. Исках само да видя що за човек е, но се оказа, че той няма достатъчно разум в главата си, за което съжалявам. Само един извънредно глупав мъж може да си въобрази, че аз ще предам съюзниците си. Би могло да се каже, че заслужи смъртта си. Не можах да обуздая едноплеменниците си, надявам се, че разбирате. Афганистанците са хора с буйна кръв. Те не понасят предателството.

Колин го погледна, но премълча напиращата на устните му забележка, че афганистанците са ненадминати именно в предателството и че в това отношение Макнейтън е имал добри учители. Той знаеше, че Акбар хан няма да хареса забележката му, нито ще одобри съмненията на Колин, че не е бил в състояние да обуздае сънародниците си.

Ханът седна до ниската масичка и ги погледна с очакване. Колин и Лорънс също седнаха и се нахвърлиха върху храната, макар че се срамуваха от себе си. Ароматът на ястията беше толкова приятен, че не можеха да му устоят. Празните им стомаси копнееха за добра храна, първата след шест седмици лишения. Сега не беше време да се държат с достойнство.

Акбар хан не преставаше да поддържа разговора и се държеше забележително кротко, но острият му, изпитателен поглед беше постоянно устремен в лицата им.

— За мен беше голяма радост, че успях да ви освободя от ръцете на побеснялата тълпа — отбеляза той, когато всички се нахраниха. — Бихте ли предали на генерал Елфинстоун искрените ми съжаления, както и желанието ми да продължим незабавно преговорите? — Въпреки учтивостта в гласа му двамата офицери разбраха, че това е само формалност. Разбира се, че щяха да предадат посланието му.

Колин кимна в знак на съгласие и зачака. Нещо в начина, по който домакинът смръщи чело и поглади брадата си, му подсказа, че разговорът не е завършен.

— Вие, разбира се, познавате Кристофър Ралстън — проговори най-после ханът.

Анабел, каза си Колин и застана нащрек.

— Да, той е мой приятел — отговори сериозно той.

— Аха… Тогава вероятно ви е известно, че има… гост.

Колин издържа на погледа му.

— Да, сердар, известно ми е.

— Тогава ви моля да бъдете и мой личен пратеник. — Ханът стана и излезе от стаята. Когато се върна, носеше красиво резбовано ковчеже от розово дърво. Остави го на масата, отвори го и показа на Колин две еднакви гривни от ковано сребро. Ключалките им бяха изработени с изключителна сръчност. Когато двамата мъже го погледнаха изненадано, ханът извади от ковчежето мъничък ключ и отвори гривните. После остави ключа обратно в ковчежето.

— Ще бъдете ли така добър да го предадете на Айша? — помоли учтиво той. — Не затваряйте гривните. Както виждате, те се отварят само с ключето, а то ще остане мое притежание. — Тънка усмивка заигра на устните му. — Това е посланието ми. Айша ще разбере какво имам предвид.

Колин усети как по гърба му потече студена пот. В тези гривни имаше нещо варварско… нещо магическо и забранено, или поне така му се струваше. Те бяха вещи от друга култура, подчиняваха се на други закони и бяха обкръжени от ореол непозволени, възбуждащи и едновременно с това ужасяващи обещания. Той вдигна глава и погледна хана, който срещна очите му с лека усмивка.

— Ние имаме свои обичаи — обясни меко Акбар хан. — Чужденците не са в състояние да вникнат в душата на моя народ. Сигурен съм, че Айша ще ви обясни. — Той помълча малко и заговори делово: — Ще тръгнете още сега. Ескортът ще ви отведе обратно в крепостта. Ще чакам отговор от генерал Елфинстоун и се надявам да го получа скоро.

Час по-късно Макензи и Лорънс спряха пред портата на селището, обкръжени от група мълчаливи, въоръжени до зъби жилзаи. Постовете ги поздравиха с радостно учудване, но това не беше нищо в сравнение с веселото посрещане, устроено им в Главната квартира. Приятелите им бяха чакали със страх и надежда, вслушвайки се с боязън в долитащите от бойното поле шумове.

Двамата оцелели предадоха съжаленията на Акбар хан за случилото се сутринта и желанието му преговорите да продължат. Елфинстоун, който трепереше като лист, изрази със скърцащ глас искреното си стъписване и ужас от съдбата на пълномощника и капитан Тревър и даде воля на гнева си от делата на афганистанците, като ги нарече предатели и убийци. Само че гневът не беше последван от дела, като се изключи заповедта да бъдат раздадени оръжия на всички мъже в селището и войската да бъде в постоянна бойна готовност.

— Майор Потинджър ще поеме воденето на преговорите, след като бедният сър Уилям бе убит по такъв жесток начин — реши накрая той. — Трябва незабавно да стигнем до споразумение. Доколкото знам, в селището няма и един чувал брашно.

Като си припомни как се бе нахранил на трапезата на врага, Колин изпита угризения на съвестта. Не, сега не беше време за сантименталности.

— Анабел ще се радва да те види — пошепна в ухото му Кит, когато най-после излязоха от Главната квартира. — Всички те смятахме за мъртъв.

— Нося й подарък от Акбар хан — отговори мрачно Колин. — Не разбирам значението му, но той каза, че тя ще ми обясни. — Изражението му беше загрижено. — Подаръкът ми изглежда страшен, макар да не разбирам защо.

— Всичко, което идва от Акбар хан, е страшно — отговори сърдито Кит и лицето му потъмня. — Откакто го видях за първи път, се чувствам като мишка, с която котката си играе по предварително изготвен и грижливо обмислен план. По дяволите, Колин, аз не съм в състояние да сторя нищо, разбираш ли? Анабел е такава фаталистка… Знам, че очаква най-лошото. Тя твърди, че няма защита от дългата ръка на Акбар хан, ако той реши да я стовари върху нас, че няма защита от смъртта, ако тя ни е предопределена при преминаването през проходите. Ала аз отказвам да го приема. Все има нещо, което можем да направим.

Двамата бяха стигнали пред бунгалото на Кит и изведнъж вратата се отвори шумно. Анабел изскочи навън с развети коси и се втурна като фурия по пътеката.

— Колин, вие сте спасен!

— Както виждате — помърмори смутено той и отговори на прегръдката й. Толкова беше приятно да усети топлото й, живо тяло. — Както се оказа, Акбар хан не е имал интерес да ни види мъртви. — Ръцете му се плъзнаха по гърба й, сякаш търсеха безопасно място, където да я докоснат, докато тя продължаваше да виси на врата му. — Знаете ли, Анабел, поласкан съм от чувствата ви към мен, но не мислите ли, че не е редно да ги показвате на улицата?

Тя се засмя и го освободи от прегръдката си.

— Всички англичани са еднакви. Защо смятате, че е нещо лошо да покажеш чувствата си?

— А ти каква си, мис? — осведоми се учтиво Кит.

Очите й заблестяха дръзко.

— Не съм нито едното, нито другото, Ралстън-хузор. Влезте вътре, за да можем да се държим естествено и да показваме чувствата си, колкото си искаме. Искам да узная какво се случи тази сутрин. Може би ще мога да отгатна какво са замислили Акбар хан и другите сердари.

Тя улови под ръка двамата мъже и ги поведе към къщата.

— Натовариха ме да ви предам това — каза Колин веднага след като влязоха в дневната.

Айша пусна ръката му и отстъпи назад с неподправен ужас в очите.

— От Акбар хан ли е?

Мъжът кимна и мълчаливо извади от джоба си двете гривни.

— Каза, че вие ще разберете какво е имал предвид. — Той й подаде гривните и я погледна очаквателно.

Айша се взря като безумна в бляскащото сребро. Ръката й висеше безсилно. Сякаш имаше насреща си готова за скок змия.

— Какво означават тези гривни? — попита тихо Кит, когато напрежението стана непоносимо.

— Значи не е изпратил ключа? — попита тихо тя и гласът й издаде, че знае отговора.

Колин поклати глава и отново й подаде блестящите сребърни гривни, които отразяваха лъчите на следобедното слънце.

Най-после тя ги пое, макар и колебливо, сякаш се боеше да не си изгори пръстите.

— Прекрасни са — промълви с уважение тя. — И много скъпи. Стара персийска изработка, каза ми Акбар хан, когато ги видях за първи път.

— Какво означава този дар? — попита настойчиво Кит. — Защо ти праща красив и скъп подарък в критичен момент като този?

Айша му отговори с крива, почти подигравателна усмивка:

— Акбар хан обича символите. — Тя сложи гривните на китките си и разбра, че ако ги заключи, ще обхванат ръцете й като вериги. — Ако щракна ключалките, няма да мога да ги сваля без ключето. А то е у него. — Тя го погледна в очите и попита нетърпеливо: — Разбираш ли сега? Те са послание на собственик. Той предявява претенциите си към мен.

Колин усети отново добре познатите студени тръпки. Най-после разбра какво придаваше магическото, заплашително очарование на тези красиви гривни.

— Свали ги! — извика с дива решителност Кит, улови ръцете й и издърпа тънките сребърни гривни. После с гримаса на отвращение ги остави на масата, сякаш се беше омърсил. — Този човек си играе с нас… всички афганистанци си играят с нас на котка и мишка! Седят си зад насипите, ликуват от безпомощността ни и чакат да умрем от глад или да им се подчиним. Чакат първия голям сняг…

— Не крещи, скъпи — помоли тихо Анабел и сложи ръка на рамото му. — Ругатните няма да помогнат.

— Да, по-добре е да седя и да чакам мълчаливо какво ми е приготвила проклетата съдба — изфуча ядно той и безпомощният му гняв се устреми срещу нея. — Този възглед е само извинение за страхливостта и неспособността да се действа. Не мога да го понеса, не разбираш ли? Не искам да го чувам от теб, нито от когото и да било другиго, затова си мълчи, чуваш ли!

Лицето на Анабел почервеня от гняв, но тя се опита да потисне напиращите на устата й остри думи. Кит нямаше право да се нахвърля така върху нея пред очите на смутения, объркан Колин. Обърна му гръб, за да не се разкрещи, взе една от гривните и помилва изкусно изработеното сребро.

— Остави я на масата! — изкрещя Кит и изтръгна гривната от ръката й. Лицето му беше разкривено от гняв, в сивите очи нямаше и искрица живот. — Писна ми от проклетите символи на Акбар хан. Не ги докосвай!

Това беше прекалено! Той нямаше право да й нарежда какво да прави, нямаше право да я държи отговорна за жестоките игри на Акбар хан. Тя беше жертва също като него. Гневът й избухна като вулкан и тя не направи опит да го задържи.

— Гривните са мои — проговори ледено тя и размаха ръце. — Освен това имам право да мисля, каквото си искам. Не съм ти позволила да ми казваш какво да върша и в какво да вярвам. — С широк жест, който Колин определи като безобразно предизвикателен, тя вдигна и другата гривна от масата и я сложи на китката си. — Ако реша да ги нося, ще го направя и без твоето позволение, Кристофър Ралстън! — Тя посегна към ключалката и Кит изкрещя като безумен и се хвърли към нея. Анабел го изруга с най-обидни думи и се втурна към вратата. Кит я последва по петите и вратата на спалнята се затвори с трясък.

Никак не е лошо човек да има такъв отдушник при положението, в което се намираме, каза си Колин и изпита малко завист към приятеля си. Дори гневът, който беше обратната страна на страстта, доставяше облекчение в ужасни времена като сегашните.

— Велики Боже, какво става, сър? — попита плахо Харли и надникна през открехнатата врата. — Капитанът пак е бесен…

— Не мога да ти кажа кой от двамата беше по-бесен — отговори уморено Колин. — Нито пък бих взел страната на единия или на другия.

Харли кимна мъдро.

— През повечето време е така, сър.

— Отивам си — промърмори Колин и взе палтото си от антрето. — Кажи на двете гълъбчета… или на бойните петли… или каквото и да са в момента, че ми е нужно малко спокойствие.

Щом се озова в спалнята, Анабел скочи на леглото и се опита да се предпази от протегнатите ръце на Кит, който кръжеше около нея и се опитваше да я хване. Тя не можеше да устои на изкушението и непрекъснато го заплашваше да заключи едната или другата гривна. Имаше чувството, че страстното избухване се е превърнало в игра, малко дива, разбира се, но понякога тези игри бяха необходими, особено когато напрежението и буйният темперамент ги докарваха до ръба на отчаянието.

Кит улови глезена й и я хвърли на леглото. Тя се просна в цялата си дължина, с развети коси, зачервени бузи, с очи, блестящи от вълнение, гняв или страстно обещание.

— Ти си един проклет зеленоок рис — изсъска той и легна отгоре й е цялата си тежест. Сграбчи китката й и я изви болезнено, за да изтръгне гривната на Акбар хан. — Как можа да го превърнеш в игра? — Ръцете му обхванаха шията й, палците повдигнаха брадичката. — Понякога така ме объркваш, че не знам дали искам да те набия или да те любя.

Анабел поемаше тежко дъх и го гледаше неотстъпно в очите. В нефритовите ириси нямаше и следа от страх. Макар че пулсът на врата й биеше учестено в ръката му, това не беше от страх, а от съвсем друго чувство.

— Кое от двете желаеш по-силно? — попита делово тя.

— Не съм съвсем сигурен — изстена театрално Кит. — Картонената къща се срутва над главите ни, а ти си играеш с мен! Не съзнаваш ли, че това е опасно? Кое е толкова весело в положението ни?

— Може би точно по тази причина превърнах караницата в игра — обясни с усмивка тя. — Ние сме в смъртна опасност и трябва да я приемем спокойно.

— Може би си права — промърмори примирително той, — но дяволската ти дързост ме изкарва от нерви. Признай, че си една коварна змия!

— Ти ме предизвика — защити се тя. — Аз също изпитвам желание да те удрям и да те любя едновременно.

Кит се засмя, отначало неохотно, но после се зарази от веселостта й.

— Страхотно си подхождаме, не мислиш ли? Небето ни е определило един за друг, в това няма никакво съмнение. Хайде да се помирим с целувка!

— Съгласна, с най-голямо удоволствие. Разбира се, целувката е само началото…

Двамата не забравиха никога тази вечер на буйни изблици и луди любовни игри. Бяха съумели да се справят по свой начин с ужаса от предстоящото и да го удавят в огъня на страстта. Скоро стана ясно, че това е било за последен път.

Заваля сняг и преговорите продължиха. Майор Потинджър, най-висшият политически офицер, беше много по-различен от предшественика си, много повече войник, отколкото политик, но и той беше принуден да защитава взетите с мнозинство решения на Главната квартира. А мнозинството изискваше безусловно приемане на условията, поставени от Акбар хан и съюзниците му, колкото и унизителни да бяха. Потинджър обяви на всеослушание, че притежава писма, в които се съобщава за усилено придвижване на британски войски от Джелалабад и Пешавар; настоя да завземат отново Бала Хисар или да си пробият път с бой през проходите, като оставят целия багаж в селището, като заяви, че и двете възможности са за предпочитане пред капитулацията, която на всичкото отгоре не гарантирала сигурността на изтеглящите се и означавала загуба на последните остатъци от британската чест. Офицерският корпус обаче беше единодушен, че тези предложения са неизпълними, и майорът се видя принуден да преговаря за свободно изтегляне на армията и цивилното население от укрепеното селище.

Наложи се да платят огромни суми на бунтовническите главатари, за да се присъединят към договора, защото само те можеха да доставят храни в селището. Майорът се съгласи да предаде на афганистанците всички по-тежки оръдия. После дойде изискването да бъдат изпратени заложници, четирима женени офицери с жените и децата им. Опитът да се намерят доброволци се провали дори след като бе обещана щедра пенсия на семействата и Потинджър се видя принуден да съобщи на сердарите, че трябва да се откажат да вземат жени за заложници. Болните и ранените, които не можеха да вървят, бяха отнесени в града с двама лекари, които останаха да се грижат за тях. Точно в първия ден на новата година в британското селище беше изпратен окончателният вариант на договора.

Британският гарнизон на Кабул щеше да охранява евакуиращите се цивилни, а цялата колона щеше да бъде под защитата на определени от сердарите племенни водачи. Евакуацията беше гарантирана до двадесет и четири часа след доставянето на товарните животни.

Анабел стоеше на насипа и снегът се трупаше по качулката й. Снегът не бе спрял устрема на фанатичните гази, които продължаваха да мятат камъни по укрепленията и да ругаят и обиждат чужденците. Канонирите стояха сковано край поставените по насипите, заредени оръдия, но нямаха право да стрелят. Анабел усети дълбокия, заплашителен гняв на войниците, които нямаха позволение да отвърнат на удара, после погледна надолу към народа, който я беше осиновил, и засипа газите с поток проклятия, които я учудиха със злобата си.

Тя знаеше, че уверенията на племенните водачи не струват дори хартията, на която бяха написани. Не само тя, всички други го знаеха, но те бяха пленници в мрежите на безнадеждността и безпомощността. Какво можеха да направят? Кое беше разумното решение? Мохун Лал, който все още беше предан на британските си господари, предупреждаваше, че трябва да поискат за заложници синовете на няколко сердари, за да си гарантират сигурното преминаване през проходите, но нима можеха да поискат това, след като бяха останали съвсем без сили и доброволно бяха върнали на афганистанците както политическата, така и военната власт?

Снегът падаше така безмилостно, че Айша изпита истински ужас. Нощните студове бяха смъртоносни. Какъв воински дух можеше да се очаква от изтощените от глад войници, които трепереха в студените си бараки? А афганистанските водачи се бавеха с изпращането на товарни животни.

Анабел разбираше защо се бавят. Всеки допълнителен ден на безсилно, безсмислено чакане, всяка допълнителна шепа сняг в планините щяха да увеличат мъченията на предстоящия преход. Осемнадесет хиляди души, между тях старци и болни, бебета, деца, родилки и бременни, щяха да тръгнат на далечен път. Дори при нормални обстоятелства този преход можеше да бъде извършен само от здрави, добре екипирани и спокойни хора. Анабел съзнаваше, че почти никой няма да оцелее. Жилзаите нямаше да сдържат думата си и щяха да заприщят проходите.

Тя стисна китката си и потръпна от неведом ужас. Много скоро Акбар хан щеше да поиска от нея доказателство за вярност. Дали щеше да й позволи да придружи народа, от който произлизаше, в мъчителното му пътуване към смъртта? И докога?

На пети януари военното командване заповяда на пионерите да разрушат източния вал, за да осигурят свободно излизане на войската и цивилните. Все още не беше изпратен обещаният ескорт, нямаше ги запасите от храна и товарните животни, но евакуацията не можеше да се бави нито ден повече.

Осемнадесета глава

В девет часа сутринта на шести януари започна голямото преселение. Авангардът се състоеше от пехота сепои, недостатъчно облечени и изтощени от неколкоседмично гладуване. Тънките им обувки не можеха да ги предпазят от дълбокия, покриващ равнината сняг. Кавалеристите бяха в малко по-добро състояние и Анабел, която седеше на гърба на Чарли, кимна усмихнато към увития в кожи рисалдар, който командваше поделението си. Тя си припомни часовете в манежа и се запита дали и рисалдарят я е запомнил така добре, както тя него и за какво мисли в този момент, когато излизаше през пробитата в насипа дупка под тъжно увисналите британски знамена, предвестници на страшното нещастие.

— Ще яздим с бригадата на Шелтън, която тръгва веднага след авангарда. — Гласът на Кит звучеше рязко, но тя не се разсърди. — Жените, ранените и болните ще бъдат в средата, но аз те съветвам да дойдеш с мен в предната редица. Аз съм назначен в щаба на Елфинстоун. Всички в Главната квартира те познават и няма да имат нищо против, ако яздиш редом с мен.

— Предпочитам го пред компанията на дамите — отговори сухо Анабел. — Сигурна съм, че няма да ме посрещнат с отворени обятия.

— Вероятно не, но при сегашното ни положение това изобщо не ме интересува. По-важното е Чарли да се справи добре. Съжалявам, че не можах да го храня, както трябва. — Кит се приведе и потупа огромното животно по врата, за да изрази съчувствие към нямото му страдание. — Той също ще се чувства по-уютно при кавалеристите, отколкото сред камили и понита.

Боб се присъедини към тях и Анабел го изгледа съжалително. Колко бледен беше, с възпалени от безсънните нощи очи.

— Знаех си аз! Проклетият понтонен мост, който пионерите трябваше вече да са издигнали, още не е готов. Трябва да спрем на брега. Само Бог знае колко време ще мине, докато успеем да прекосим реката.

Анабел хвърли поглед назад и потръпна от необичайната гледка. Камилите кривяха безпомощно дългите си шии. В кошовете им седяха офицерски жени с децата си. Животните трепереха от студ и тътреха крака по снега. Носилките бяха задръстили площада, носачите си крещяха като бесни, жените се навеждаха навън и даваха противоречиви заповеди. Децата плачеха и хленчеха от страх, объркване и студ. Оскъдно облечените цивилни заливаха площада и се мотаеха между краката на войниците и животните. Само пехотинците бяха дванадесет хиляди и никой не можеше да ги убеди, че трябва да вървят в ариергарда, където беше багажът. Всички настояваха да получат място в основната група. Острият плясък на кожени камшици, ожесточеният рев на офицерите, цвиленето на конете, виковете, писъците и ругатните, които се носеха от всички страни, се обединяваха в адска симфония на ужаса и отчаянието.

Тя погледна Кит и поклати безпомощно глава.

— Знам — каза горчиво той. — Няма надежда.

— Ни най-малка.

— Ей, я престанете с вашето черногледство! — Боб извъртя очи в напразен опит да се пошегува, но глухият му глас го издаде. — Генералът е толкова слаб, че няма да успее да се задържи на коня си — допълни той. — С него ли ще яздите?

— Да. Ако му прилошее, сме приготвили носилка. Той ще ни задържа, но аз и без това не вярвам, че ще се придвижваме напред с голяма скорост. Достатъчно топло ли ти е, Анабел?

— Във всеки случай ми е много по-топло, отколкото на повечето хора тук — отговори тя и добави на ум: „Благодарение на Акбар хан“. Кожените й панталони бяха подплатени с кашмир, жакетът с кожа, освен това носеше и дебелото палто с качулка. Ръкавиците и ботушите също бяха подплатени с кожа. Тя беше много по-добре защитена от студа в сравнение с Кит и другарите му и се различаваше рязко от повечето жени и деца, които бяха тръгнали на това страшно пътуване. Но тя беше облечена по афганистански, като човек, прекарал голяма част от живота си в тази негостоприемна страна и свикнал със суровите й зими. Акбар хан знаеше за това пътуване и я снабди с всичко необходимо…

— Тръгваме. — Тя се отърси от мислите си. — Да се присъединим ли към генерала, Кит?

Когато напуснаха селището през широкия проход, изкопан от пионерите, тълпата местни хора, които бяха чакали от другата страна, се втурна с тържествуващи викове в селището, макар че евакуацията още не беше приключила.

— Велики Боже! — прошепна задавено Кит. — Те даже не изчакаха да ни видят гърба, преди да се нахвърлят върху жалките остатъци от британското величие.

Ликуващи крясъци отекнаха във въздуха и образуваха страховит контраст с мрачното мълчание на оттеглящите си англичани; много скоро от бунгалата и служебните помещения започнаха да излизат пламъци. Недоволни от плячката, афганистанците палеха бунгало след бунгало и до сутринта трогателното подражание на английско село щеше да се превърне в пепел.

Първите редици на основната група прекосиха понтонния мост над реката късно следобед. Ариергардът се влачеше далеч назад, заклещен между насипите и канала, и се стараеше да защитава безкрайната процесия от камили, които бавно напускаха селището. Навсякъде се виждаха купища багаж, захвърлени от уплашените собственици, осъзнали трудността на предстоящото пътешествие. Снегът не преставаше да се сипе и скоро щеше да ги скрие под дебела пелена. Плячкосването и пожарите продължаваха, придружени от пронизващите викове на мародерите.

След като им омръзна да грабят и палят, афганистанците в селището насочиха мускетите си към изтеглящия се ариергард, който беше принуден да пази ред под този див обстрел, за да може и последната камила, и последният цивилен да минат през изкопания отвор. Вече се здрачаваше, когато ариергардът се присъедини към главната група, като остави под снега един офицер и повече от петдесет войници.

Анабел, която яздеше в първата редица, чуваше обърканите шумове, тържествуващите крясъци и непрекъснатата стрелба на мускетите и потръпваше от ужас.

— Какво ли става отзад, по дяволите? — промърмори Кит и се обърна да погледне. За съжаление можа да види само колоната зад тях на около изстрел разстояние.

Анабел изведе Чарли от редицата.

— Отивам да видя! — извика тя.

— Анабел, върни се веднага! — изкрещя Кит, но тя само му махна и препусна по продължение на колоната. — Проклятие! — процеди през стиснати зъби той. Знаеше, че не може да я последва, защото нямаше право да напуска поста си до генерала. — До края на колоната има поне три мили.

— Тя ще се справи — окуражи го Колин. — Конят няма да я изостави, а ако не я гледаш в лицето, прилича повече на афганка, отколкото на англичанка.

Утехата беше незначителна, но Кит не можеше да стори нищо, освен да чака завръщането й и да се моли инстинктът за самосъхранение да не я изостави и този път.

Анабел яздеше в бързо темпо покрай колоната. Макар че беше едва първият ден, много мъже вече изоставаха, падаха от изтощение или от студ. Между купчините захвърлен багаж лежаха апатични фигури. Афганистанските ездачи обикаляха наоколо, по-смелите се втурваха към пътя и претърсваха падналите за някакви ценности. Една жена лежеше в снега, притиснала до гърдите си плачещо бебе. Един едър гази беше застанал над майката с вдигнат нож.

— Син на свиня! — изкрещя гневно Анабел, препусна към него и го засипа с ругатни на пачу, не по-малко отровни от фанатизма му. Той се обърна с блеснали от гняв очи. Нямаше да търпи обиди от жена. Ножът му разсече въздуха, насочен право към врата на коня, но Чарли избягна умело нападението, сякаш се намираше насред манежа. Преди мъжът да вдигне повторно смъртоносното си оръжие, Чарли направи пълен кръг и размаха предните си копита над главата му, не по-малко опасни от най-острия нож. Афганистанецът изруга и се отказа. Плячка имаше достатъчно.

Анабел скочи от седлото и се огледа предпазливо. Знаеше, че без кон е по-лесна плячка, но не можеше другояче. Носеше в колана си кама, измолена от Кит, но не си въобразяваше, че умее да си служи добре с нея.

Майката на детето, очевидно отслабнала от липсата на храна и необходимостта да кърми, беше мъртва. Очите й се взираха безжизнени в сивото небе, което бавно потъмняваше. Бебето беше посиняло от студ, увито само в тънка кърпа и движеше с последни сили напуканите си устнички. Анабел го взе на ръце, уви го по-здраво в кърпата и се запита как щеше да се качи на гърба на коня. До преди няколко дни до нея винаги имаше услужлив мъж, който да й помогне при възсядането на грамадния Чарли, но тук, в осеяното с мъртъвци поле, можеше да разчита само на себе си. На всичкото отгоре беше с дете на ръце…

На няколко крачки от нея беше захвърлен тежък сандък и тя отведе Чарли при него. Скочи на сандъка и оттам успя да се метне на гърба на коня. Нагласи детето удобно в пазвата си и отново се огледа. Колоната продължаваше да се влачи през снега. Вече се виждаха първите редици на ариергарда, преследван от малки групи фанатични гази, гъвкави като котки и изумително точни стрелци. Войниците бяха безпомощни да се справят с тях. Страшната сцена беше осветена от ярките пламъци, идващи от укрепеното селище. Пращенето на огньовете пронизваше ушите й като сатанински смях.

С болка в сърцето, макар да знаеше, че не биваше да очаква нищо друго, Анабел поведе Чарли назад към първата линия на главната група. Този път трите мили й се сториха много по-дълги, но след малко осъзна, че колоната се движи доста по-бавно и се е разтегнала на голяма дължина. Напредването се забавяше от телата на падналите, които бяха престанали да се борят със студа и напрежението, както и от захвърления багаж. Ако само половин ден път беше довел до тези опустошения, как ли щяха да минат оставащите шест дни до Джелалабад?

Кит поздрави завръщането й с грозни проклятия, но тя го изслуша мълчаливо и не направи опит да се защити. Беше като замаяна от видяното и съзнаваше, че Кит е имал право да се бои за живота й, затова не намери думи за оправдание. Нямаше сили дори да се ядоса на безсрамието му да я ругае пред толкова много хора.

— За последен път се отделяш от мен без позволение, ясно ли е? — попита задъхано той, изненадан от липсата на реакция.

— Надали ще имам други поводи да се отделям от теб — отговори равнодушно тя. — Виж какво намерих. — Отвори палтото си и му показа скритото в пазвата й бебе. То беше престанало да плаче почти веднага след като усети топлината й, а и сигурно беше твърде изтощено. — Какво ще правим с това малко човече?

— Къде го намери, за Бога? — попита смаяно Кит.

Анабел му разказа историята колкото се можеше по-кратко и спомена бегло за разправията си с афганистанския мародер. Въпреки това Кит побеля от страх. Въображението му рисуваше страшни картини.

— Знаеш ли, ние с Чарли така свикнахме един с друг, че всеки знае кога какво да направи — опита се да го успокои тя. — Все пак в обучението ми имаше някакъв смисъл, нали?

Кит въздъхна и се предаде.

— Когато спрем за нощувка, ще отнесеш детето при някоя айа. Сигурно няма да се разтревожи много от едно допълнително гърло.

Анабел кимна и двамата продължиха пътя си в мълчание. Най-после тръбачът даде сигнал за спиране.

— Минали сме най-много шест мили — изчисли потиснато младата жена.

Нямаше нужда от повече думи. Седемдесетте мили до Джелалабад не можеха да бъдат изминати на етапи от по шест мили, това беше повече от ясно.

Харли, който яздеше след щабните офицери на генерала, се присъедини към тях, за да си направят нещо като лагер сред замръзналата пустош.

— Отсреща има поточе, сър — съобщи той. — Изпратих един от носачите да донесе вода. — Извади от чантата на седлото си малка палатка и затърси подходящо място да я опъне.

— Откъде си я взел, за Бога? — учуди се Кит.

— Мис Спенсър я намери, сър — отговори с усмивка Харли. — И храната е от нея — добави той и извади от чантата сушено месо от антилопа, „талкам“ и пресован чай. — Ако успея да запаля огън, ще се стоплим с горещ чай.

— Ти беше твърде зает, за да мислиш за тези неща — обясни Анабел, уловила въпросителния му поглед. — Знаех, че не можем да разчитаме на хановете, и се погрижих за храна. — Тя вдигна рамене. — Имаме достатъчно, за да стигнем до Джелалабад, а палатката може да подслони осем или девет души, ако никой не се оплаква, че му е тясно. — Тя огледа негостоприемната местност, където хора и животни бяха създали невероятна бъркотия. — Сложи палатката при онези скали, Харли. Те ще ни пазят от вятъра.

— Не ми се ще да се ползваме с предимства, когато останалите са лишени от най-насъщното — промърмори горчиво Кит.

— Ние така и така притежаваме едно неоценимо предимство, от което другите са лишени — напомни му тя. — Аз познавам тази страна и знам как афганистанците живеят през зимата и как се справят. Знаеш ли колко пъти съм вървяла с номадите през снега? Нима ще пренебрегнеш опита ми? Не е ли по-добре да го споделя с всички, отколкото да го отричам?

— Анабел е права, Кит — подкрепи я Боб! — Кому ще дадеш храна и подслон? — Той посочи хилядите хора наоколо. — Как ще избереш между тези бедни дяволи?

Кит разтърси глава.

— Не мога. Ти си прав, Боб, трябва да използваме колкото се може по-добре опита на Анабел. Това е единственото предимство, което ще ни остане за дълго. Ще потърсиш ли жена за бебето, Анабел?

— Да, и най-добре е да го направя веднага — отговори с усмивка тя и сведе поглед към гърдите си. — Иска ми се да го задържа, но никога не съм гледала бебета и не знам какво да го правя. Дали ще пие чай, как мислите?

— Много е малко, мис — обади се Харли с вид на познавач. — Дайте ми го, ще го отнеса при айята на мисис Гарднър. Бедната дама роди бебето си само преди пет дни и сигурно има всичко необходимо.

— Преди пет дни… — Мисълта, че би могла да тръгне на такъв път само пет дни след раждането, беше непоносима за Анабел. Стана й студено. Освен това мисис Гарднър не беше единствената родилка, която пътуваше с тях. Много болни се возеха в носилки, облечени само с нощниците си. Тя предаде бебето на Харли и се помъчи да прогони тежките мисли.

— Ще направя чай. В чантата на седлото ми има изсушен тор, за да си запалим огън. Би ли свършил тази работа, Кит? — Тонът й издаваше колебание, сякаш не беше сигурна дали изнежените кавалеристи са способни да изпълнят една такава задача.

— Тъй вярно, мадам — поклони се тържествено Кит. — Мисля, че съм дорасъл до тази задача, макар че ти засрами всички ни.

Тя се усмихна на опита му да я развесели, но не успя да го заблуди. Топлият чай повиши малко настроението им. Тъй като имаха само една чаша, всички пиха поред от нея, после се увиха в палтата си и се скупчиха около мъждукащия огън.

Анабел си спомни как отчаяно копнееше за чашка чай в дома на селския „аксакай“, докато пътуваха към Кабул, и как Акбар хан отново й доказа щедростта си. Къде беше той сега? Тя вдигна очи към планините, които ги заобикаляха от всички страни, дълбоко заснежени сенки, които се издигаха към нощното небе. Дали беше някъде там горе и наблюдаваше отдалече това самоубийствено пътуване, изчаквайки мига да нападне? Тя беше убедена, че той ще се появи, но не можеше да си представи по какъв начин ще стане това.

— Ела — докосна я нежно Кит. — Време е за сън.

Успяха да подслонят в палатката десет души. Кит и Анабел се сместиха в един ъгъл, той я обгърна плътно с ръце, покри я с тялото си, дъхът му я стопли и спря достъпа на ледения студ.

Цивилните и войниците, които нямаха къде да се подслонят, измръзваха със стотици. Някои дезертираха, измъкваха се безшумно в нощта и търсеха сигурно място в планините, за да презимуват. Сепоите, повечето от които имаха частични измръзвания, се смесиха с цивилните и допринесоха допълнително за объркването, което цареше на сутринта, когато колоната най-сетне се раздвижи.

Анабел нямаше нужда от настойчивото предупреждение на Кит да не се отделя от него. Страшният студ проникваше през дрехите й, макар да бяха подплатени с вълна и кожи, и тя се сви на гърба на Чарли, покри с качулката устата си и остави свободни само очите. Ариергардът продължаваше да се сражава с афганистанските мародери, които изобщо не се тревожеха от ниските температури и непреставащия сняг.

— Ана… любов моя! — Гласът на Кит проникна през мъглата на забравата.

— Какво има? — попита стреснато тя и примигна срещу яркото слънце.

— Трябва да отведа един ескадрон към онези хълмове — обясни бързо той. — Афганистанците нападат колоната и може да отрежат главната група от ариергарда. Бедните войници имат нужда от помощ, за да могат да се съединят с нас.

— Бог да бъде с теб — прошепна тя и той кимна. После обърна коня си и се стопи в снега.

Няма да се тревожа за него, реши Анабел. Бързата смърт от мускетен куршум или от ножа на някой гази беше за предпочитане пред това бавно разпадане на тяло и дух — тази мисъл беше подла и жалка, но това вече не беше в състояние да я разтревожи.

Капитан Ралстън и хората му изкачиха най-близкия хълм и започнаха да стрелят към пътя, по който се движеха афганистанците, решени да забавят напредването на ариергарда. Най-после неприятелят се оттегли и изтощените до смърт войници се съединиха с главната колона.

Кит и кавалеристите му се върнаха по местата си в щаба на генерала, когато вече наближаваха Ботак. Разположено на десет мили от Кабул, това селище беше първата спирка по пътя към Джелалабад.

В Ботак ги чакаше Акбар хан.

Анабел го видя, възседнал огромния си черен жребец, да стои гордо изправен на хълма край пътя, по който колоната се влачеше мъчително напред. Беше заобиколен от група воини от племето жилзаи. Скоро трима мъже се отделиха от групата и препуснаха към наближаващите англичани.

Генерал Елфинстоун се помъчи да се изправи на седлото, щабът му побърза да сгъсти редиците около него. Тримата мъже не идваха с лоши намерения, макар че държанието им издаваше гордостта на победители. Тъмните им очи шареха самодоволно сред обърканата тълпа.

Един от тях заговори на пачу и генералът отговори мрачно, че не разбира този език.

— Той казва, че Акбар хан се е съгласил да ескортира колоната до Джелалабад, но тъй като сте напуснали укрепеното селище по-рано от уговореното, сега не му е възможно да ви пази от разярените гази — преведе бързо Анабел, сякаш беше отдавна подготвена за новата си роля.

Афганистанецът я изчака да свърши и продължи:

— Акбар хан настоява колоната да нощува тук. — Айша изчака кимването му и преведе. — Утре сутринта ще ви изпрати храна, но желае да му се платят веднага петнадесет хиляди рупии.

Мъжът взе отново думата и всички чуха имената на Лорънс, Макензи и Потинджър.

— Акбар хан изисква майор Потинджър и капитаните Лорънс и Макензи да му бъдат предадени като заложници. — Анабел преведе с каменно лице.

— Кажете им, че ще изпълня поставените условия — обърна се към нея генералът и въздъхна с болка. — Какво друго бих могъл да направя? — попита плачливо той. — Може ли някой да ми каже какво трябва да се направи?

Без да каже дума, майор Потинджър откопча колана си и хвърли сабята си на земята. Колин и Лорънс последваха примера му. Без оръжие, побледнели от унижение, те зачакаха знак от пратеника.

Анабел също чакаше, но пратеникът не й нареди да го последва. Без да кажат нито дума повече, жилзаите обградиха заложниците и малката група препусна към хълма. Британските офицери не се обърнаха нито веднъж.

Значи Акбар хан щеше да я помъчи още малко, да я остави да се мята като уловена на въдицата риба, която още не е извадена от водата. Без да даде и най-малък признак за измъчващите я мисли, Анабел се обърна настрана. Улови погледа на Кит, в който се четеше бездънно отчаяние, и леко кимна с глава. Той също знаеше, че Акбар хан ще си я поиска. Ханът беше завързал и двамата на края на дълго въже и от време на време го подръпваше леко, за да им напомни колко са безпомощни. Но страшното тепърва предстоеше.

Прекараха още една ужасна нощ. Снегът беше много дълбок, афганистанските стрелци не им позволиха да се доближат до потока, за да си налеят вода. Палатката и налягалите едно до друго тела им вдъхнаха известна сигурност и двамата се зарадваха, че са още живи, но когато утрото настъпи, положението беше по-отчайващо от преди.

Афганистанските мускети трещяха непрекъснато и косяха вървящите отзад войници. Цивилните тичаха напред и сваляха последните запаси храна от гърбовете на товарните животни, мятаха ги на раменете си и хукваха да бягат безцелно. Навсякъде се виждаха изоставени оръжия, денкове с багаж и личните вещи на бягащите.

Въпреки че Кит й подложи ръце, за да възседне коня, Анабел се чувстваше твърде скована и неспособна да се помръдне. Той я хвана през кръста и макар и с мъка, успя да я вдигне и да нагласи краката й в стремената.

— Не знам защо съм толкова слаба — извини се тя. — Нямам право да се оплаквам. Повечето от хората наоколо са много по-зле от мен.

— Ще се оправиш — промърмори утешително Кит, макар че се опитваше гласът му да звучи рязко. Умираше от страх да не й се случи нещо. Тя беше толкова бледа, нефритовите очи изглеждаха преголеми на хлътналото лице, гъвкавото й тяло беше станало толкова крехко, а най-страшното беше, че изтощението се отразяваше и на непобедимия й дух. Той знаеше, че няма да го понесе, ако тя се откаже от борбата.

— Това ще й помогне, сър — обади се Харли и му подаде канче със златистокафява течност. — Знам, че младата дама не пие силни питиета, но хората отзад го дават на децата. — Той протегна чашата към Анабел. — Даже лейди Сейл изпи пълна чаша. И сега твърди, че здравата се е сгорещила, мис.

— Какво е това, Харли? — попита слабо Анабел и пое чашата.

— Шери, мис — отговори ординарецът. — Изпийте го на един дъх. Щом не вреди на децата, няма да навреди и на вас.

При всеки друг случай Анабел би отклонила този вид подкрепление, но сега само помириса течността и отпи голяма глътка. Вкусът не беше приятен, но ефектът настъпи без бавене.

— Отзад разпределят запасите от църквата, сър — обясни Харли. — Ако знаете какво става, ще ви се изправят косите. Почти всички носачи са измрели или са изчезнали през нощта и сега дамите са принудени да яздят в кошовете на камилите, точно в обсега на куршумите.

— Къде е ескортът на Акбар хан? — попита рязко Кит, сякаш Анабел беше длъжна да знае. — Той си получи петнадесетте хиляди рупии, взе и заложниците. Какво още иска, по дяволите?

— Нямам представа — отговори тя и му подаде полупразната чаша. — И ти имаш нужда от затопляне… Струва ми се, че той иска да ви унижава до безкрайност. Знае, че англичаните ще изпълняват всички поставени им условия, надявайки се и той да изпълни обещанията си, но това зависи само от него. — Тя погледна назад и продължи с болка. — Трябва да минем през прохода Коорд-Кабул.

Мъжете наоколо не отговориха. Клисурата Коорд-Кабул беше дълга пет мили, със стръмни скални стени, които се издигаха почти отвесно от двете страни на пътя, с буен поток по средата. Кит си представи заледените и заснежени брегове и едва не изохка.

— Мисля, че ескортът идва! — извика внезапно Боб Маркъм и посочи към хълма, където половин дузина ездачи с облекло на главатари препускаха към колоната, следвани от значителен брой войници.

Главатарите застанаха начело на колоната редом с генерала и щаба му, войниците вървяха доста по-назад.

Колоната наближаваше входа на клисурата. Анабел вдигна поглед към стръмните скали, които буквално бяха пренаселени от жилзаи, насочили мускети към пътеката.

— Клещите на смъртта — прошепна тихо тя. Това беше името, дадено от жилзаите на прохода Коорд-Кабул.

— Какво каза? — обърна се стреснато Кит.

— Виж какво има там — пошепна задавено тя.

— Видях ги — отговори мрачно той.

Водачите на афганистанския ескорт изкрещяха нещо на хората си, които от своя страна се обърнаха на пачу към жилзаите по скалите.

— Казват им да не стрелят — преведе Анабел. Ала когато първата линия на авангарда влезе в клисурата, отекна първият залп, даден от членове на същото племе, застанали на около петдесет метра от навлизащите британци.

Нямаха друг изход, освен да вървят напред под смъртоносния обстрел. Огънят на преследвачите се съсредоточи в средата на колоната и към ариергарда. Жилзаите скачаха като котки по скалите с ножове в ръка и се нахвърляха върху беззащитните войници и цивилни. Камилите падаха под град от куршуми, ездачите им скачаха на земята, но много скоро падаха под ножовете на нападателите. Децата пищяха сърцераздирателно, защото афганистанците ги изтръгваха от ръцете на майките им и ги вдигаха високо във въздуха. Изведнъж Анабел застина на мястото си, обхваната от смъртен ужас. Преживяното в прохода Кибер, макар и станало преди цели осем години, оживя болезнено в съзнанието й.

Застанал на един хълм в близост до входа на клисурата, неподвижен като статуя, Акбар хан наблюдаваше събитията. Дали Айша щеше да загине в тази оргия на смъртта? Ако й беше отредено да умре от мускетен куршум в прохода Коорд-Кабул, той щеше да го приеме. Това беше рискът, който той бе поел съзнателно, като не я поиска вчера за заложник. Искаше тя да дойде при него доброволно и беше сигурен, че в крайна сметка ще стане точно така. Тя трябваше да напусне съня, в който беше живяла, и да се върне в действителността.

— Ще ги повикаш ли обратно, сердар? — Въпросът бе зададен от един воин с огромен тюрбан, който препусна към него откъм клисурата.

Акбар хан вдигна рамене.

— Как бих могъл? Вече никой не може да ги спре.

Майор Потинджър, който стоеше точно зад него, се обърна тихо към Колин:

— Макензи, ако ме убият, запомнете, че съвсем в началото чух как Акбар хан извика на пачу „Избийте ги!“, макар че после изкрещя на персийски „Спрете огъня!“

Колин кимна. Лицето му беше бледо като на смъртник. Не беше очаквал това хладнокръвно предателство от страна на Акбар хан, който обеща защита, поиска да му се заплати за недоставената храна, получи си парите и след това предизвика тази кървава баня. Сердарят седеше най-спокойно на коня си и наблюдаваше клането, без дори да мигне. Сините очи бяха спокойни, тънката уста не трепваше.

Анабел видя препускащия до нея Боб Маркъм, но в следващия миг конят му изцвили от болка и се изправи на задните си крака. От вратната му вена струеше кръв. Боб беше улучен от куршум в главата и загина, без да се мъчи. Анабел се изненада, когато усети, че дори смъртта на този добър приятел не е в състояние да влоши кошмара.

Кит също нямаше сили да тъгува за приятеля си. Потънал в бездънната пропаст на настоящия ад, той си казваше, че по-късно ужасът ще владее дните и нощите му, разбира се, ако оцелееше. В момента единствената му грижа беше Анабел. Правеше всичко, за да я защитава с тялото си, и в същото време пистолетът му бълваше куршум след куршум. Избираше едно лице — което и да е — от врящия котел на битката, прицелваше се със смъртоносна сигурност и изпитваше студено задоволство, когато виждаше как неприятелят пада с пронизано чело. Само след миг избираше ново лице и процесът се повтаряше. Конят му препускаше напред, Чарли го следваше по петите.

Най-после успяха да се изплъзнат от сянката на скалните стени и се озоваха в откритата равнина. За миг ярката светлина ги заслепи, а тишината ги оглуши. Едва сега осъзнаха как страшно беше отеквала стрелбата в непристъпните скали и колко безумни бяха крясъците, които се пречупваха в планината.

— Остани близо до генерала — нареди настойчиво Кит. — Трябва да се върна при ескадрона си, трябва да се погрижа за бедните хора, които още не са излезли на открито. Някой трябва да ги прикрива, нали? Обещай ми, че няма да се помръднеш от мястото си.

Анабел го погледна с празни очи, сякаш не беше разбрала въпроса му. После очите й се проясниха и тя кимна.

— Направи, каквото трябва.

Той обърна коня си и се върна в прохода, водейки след себе си един кавалерийски ескадрон от четиридесет и четвърти полк. Струваше му доста усилия да събере лутащите се, отчаяни войници. Когато се появи командирът им, те въздъхнаха облекчено, събраха се и го последваха към една скална издатина на изхода на клисурата. Позицията беше много изгодна и им позволи да открият унищожителен огън и да задържат неприятеля, докато и последният войник от ариергарда излезе от клисурата и стигна до откритата равнина.

Петстотин войници и две хиляди и петстотин цивилни паднаха в клисурата.

Положението беше толкова трагично, че Кит неволно се запита дали пък мъртвите не бяха имали по-добрата съдба. Генералът и щабът му, всички онези, които се бяха изплъзнали от клещите на смъртта, се събраха да обсъдят положението, сплотени от общата неволя. Афганските водачи и свитата им, които през цялото време бяха останали бездейни, стояха малко по-настрана. Анабел не се виждаше никъде.

— Къде е Анабел? — Кит едва успя да заглуши надигащия се в гърлото му вик. Сърцето му биеше като безумно.

— При жените — съобщи му един изтощен лейтенант, който отчаяно се опитваше да спре кръвта от раната на бедрото си. — Лейди Сейл бе улучена от куршум в ръката, има и много други ранени. Мис Спенсър отиде да се погрижи за тях.

Кит се огледа и видя, че равнината е осеяна с налягали фигури. Не разбираше защо афганистанците не идват да ги довършат. Нима не виждаха колко са безпомощни? В съзнанието му отново изникна образът на котката, която с удоволствие разиграваше бедната мишка, преди да я захапе смъртоносно. В момента мишката беше избягала и се чувстваше спасена и щастлива, но котката беше наблизо и скоро щеше да замахне пренебрежително и уж равнодушно със силната си лапа.

Анабел превързваше ръката на лейди Сейл и не вдигна очи, когато той произнесе името й. Жените и децата бяха насядали по денковете с багаж или бяха рухнали на снега от изтощение и ужас. Въпреки че лицето й беше смъртнобледо, лейди Сейл седеше гордо изправена и окуражаваше насядалите около нея със силни, настойчиви слова. Изглежда, тя нямаше нищо против компанията и помощта на безсрамната уличница, която споделяше леглото с Кристофър Ралстън.

След малко Анабел се изправи и го погледна спокойно. Лицето й показваше, че се е изтръгнала от бездънното отчаяние, че е потърсила и намерила единствено възможното решение, което й бе вдъхнало спокойствие.

— Отивам при Акбар хан.

Сърцето му се сви на топка.

— Не ставай смешна — прошепна задавено той.

— Така трябва. — Тя посочи изхода на клисурата и заговори на пресекулки: — В прохода осъзнах… Беше също като първия път… този шум… гледката на кръвта… — Тя се отдалечи от жените и Кит забърза след нея. — Случилото се преди осем години ме отведе при Акбар хан. Кръгът се затвори. — Тя спря и погледна към него. В очите й светеше няма молба да бъде разбрана. — Това е съдба, Кит.

— Върви по дяволите с твоята съдба! — изкрещя той. Вече не беше на себе си от болка. — Каква полза, ако се предадеш в ръцете на този предател, на този кучи син? Помисли поне за себе си!

— Трябва да отида — отговори равнодушно тя. — И двамата го знаем и не е нужно да го отричаш. Може би ако отида доброволно, той ще ми позволи да се застъпя поне за жените и децата. Трябва да се опитам, Кит. Постарай се да ме разбереш! Никой от вас няма достъп до него, само аз. Познавам го, доколкото изобщо е възможно да се познава човек като него.

— А какво ще стане с нас? — попита отчаяно той. Улови лицето й между ръцете си и го стисна до болка, за да запомни чертите му.

— О, Кит, ние с теб нямаме бъдеще — въздъхна с болка тя. — То беше невъзможно. Трябва да се върна при Акбар хан. Може би там ме чака смърт, но тук тя е сигурна. Убедена съм, че мога да сторя добро на тези нещастни хора. А после нека се случи онова, което трябва да се случи.

Колко пъти му беше казвала, че е при него само временно, че ще остане само докато се случи онова, което им е отредено? Струваше му се, че това е било в друго време, в друга страна. Ето че моментът дойде. Ръцете му паднаха като посечени и той политна назад.

Айша кимна бавно, обърна се и отиде при Чарли, който я чакаше с тъжно увиснала глава. Кит видя как тя извади от джоба си гривните на Акбар хан, нахлузи ги на китките си и без колебание щракна ключалките. Тя се обърна към него и проговори с отсъстващ вид:

— Ще ми трябва було, иначе ще ме посрещнат враждебно.

Без да каже нито дума, Кит откопча мундира си и й подаде шалчето от врата си.

Тя го взе и го закрепи пред долната половина на лицето си, вдъхна дълбоко аромата и топлината му и преглътна смело напиращите сълзи, които я душеха.

— Кажи довиждане от мен на Харли — помоли глухо тя. — Той също успя да се спаси. Видях го преди малко.

— Тъй вярно.

— И… — Нямаше какво повече да си кажат. Погледите им се срещнаха, потопиха се един в друг, изпълнени с преживените радости и общата загуба, после Айша обърна уморения си кон и го подкара към хълма над прохода Коорд-Кабул, където се беше събрала основната част от афганистанската войска и дебнеше неприятеля с търпението на котката, която е сигурна, че мишката няма да й избяга.

Деветнадесета глава

Акбар хан следеше с поглед приближаването на крехката фигура, възседнала огромен грозен кон. Усети как в гърдите му се надигна бурна радост и се изненада от себе си. Радваше се повече, че я вижда отново, отколкото че я бе подчинил на волята си.

Махна на мъжете от свитата си да се оттеглят и остана да я дочака сам.

Айша подкара коня си към него и го поздрави с тих глас. Когато вдигна ръце към челото си, сребърните гривни се провидяха под дебелите ръкавици; мътният блясък на накитите не можеше да остане незабелязан. Тя сведе очи и зачака той да й разреши да заговори.

— Значи ти се върна, Айша.

— Да, хане — отговори тихо тя. Знаеше, че не бива да вдига очи, защото наоколо имаше няколко дузини мъже, ала навикът на изминалите два месеца беше заличил предишното внимание и сега тя се нуждаеше от цялата си концентрация, за да запази неподвижността си.

— Носиш ли ми послание от феринджи? — поиска да узнае той.

Тя поклати глава.

— Не, но много искам да те помоля за милост. Между тях има жени с деца, с бебета… каква полза ще имаш от смъртта им?

— А каква полза би имал животът им за мен? — отговори с въпрос той.

— Великодушието на победителя може само да увеличи могъществото — възрази тихо тя.

— Смяташ ли, че това не е ми ясно, Айша?

— Не, хане. Исках само да ги изкажа.

— Утре ще се върнеш при командващия на феринджи и ще му кажеш, че вземам семействата на офицерите под своя защита. — Той направи пауза и плъзна поглед по погребаната под дълбокия сняг местност, над която беше надвиснало сивото небе. Само един кралски орел се виеше високо над планинските върхове. — Разбира се, при условие, че мъжете им ги придружат като заложници.

Анабел се върна към неподвижността на Айша. С поставянето на това условие Акбар хан практически обезглавяваше британската армия. Повечето офицери с висок ранг бяха женени и семействата им бяха с тях. Ханът изискваше цялото британско командване да му се подчини и беше неумолим. Защо бе престанала да разбира потребността му да стъпче под ботуша си дръзките нашественици? Защото сега познаваше натрапниците с всичките им слабости, с чувството им за хумор, с гнева и радостта им. Познаваше ги като отделни личности… като Колин, Харли, Боб, генерал Елфинстоун, лейди Сейл… А страстта и любовта на един от тези натрапници бяха станали част от нея. Да, тя разбираше желанието на Акбар хан, но вече не стоеше зад него. Може би това беше пейката за мъчения, на която тя щеше да бъде прикована до края на живота си.

— Както желаеш — проговори покорно тя.

— Тук няма жени, които да се грижат за теб — продължи той. — Затова се дръж далече от мъжките очи, а утре рано ще отнесеш посланието ми.

Сведеният й поглед беше устремен в двете сребърни гривни.

— Както желаеш.

— Ела, ще те отведа в палатката си. Имаш нужда от почивка и храна. Ще се погрижат и за коня ти.

Айша го последва към лагера от черни номадски палатки, издигнати в снега. Тук нямаше огньове, царяха ред и дисциплина и цялата обстановка беше в странно противоречие с кървавата лудост, на която мъжете се бяха отдавали през целия ден. Много й се искаше да попита за Колин, но не смееше да изложи на риск новопридобитата роля на Айша чрез неуместно съучастие.

— Ще напоят коня ти и ще го нахранят — рече Акбар хан и не й помогна да слезе от седлото пред палатката, където спряха. — Изглежда отвратително, но се вижда, че е издръжлив. — Той измери Чарли с поглед на познавач и попита небрежно: — Вероятно е собственост на Кристофър Ралстън?

— Да — потвърди кратко тя, подаде юздите на ратая и сама се учуди колко равнодушно прозвуча гласът й.

— Остани в палатката. Ще ти донесат храна.

Айша се промуши през тесния вход. Вътре беше студено, но върху грубия килим бяха хвърлени няколко допълнителни кожи. Тя приседна в един ъгъл и изведнъж бе обзета от тежка умора. Дали тази умора идваше от изтощението и отчаянието, или беше резултат от ужасяващите преживявания през последните дни, тя не знаеше, а и не я беше грижа. Мушна се под меките кожи и заспа с мисълта за силните ръце, които я прегръщаха през последните горчиви нощи и не допускаха до тялото й студа и опасността.

Акбар хан се прибра в палатката си след около два часа и се вгледа с неподвижно лице в свитата на кълбо крехка фигурка. Айша не беше хапнала нищо, но тялото й знаеше от какво се нуждае. От качулката се подаваха тежки медноцветни кичури. Гъстите мигли почиваха спокойно върху бледите бузи. Всичко друго беше покрито с очакваната скромност.

В този миг той разбра, че тя е станала недостижима за влиянието му… подозираше го от момента, в който я видя да идва към него. Айша вече я нямаше. Остана жената, която знаеше как да играе ролята й и която щеше да се вживее в нея, за да постигне целите си. Но дали той искаше тя да играе роля? Можеше ли да се задоволи с лицето и обвивката на Айша, след като беше загубил истинската… завинаги…

Остави я да спи и излезе навън в леденостудената нощ. През нощта единственият неприятел беше студът. Той стягаше в безмилостните си клещи както преследваните, така и преследвачите.

Айша се събуди на разсъмване, учудена, че й е толкова топло. Само след миг споменът се върна с мъчителна острота. Някой вдигна платнището и една мъжка ръка мушна вътре табла с ядене: купичка кисело мляко и намазан с козе сирене къс хляб. Храната беше оскъдна, типична за номадите и Айша беше свикнала с нея, но сега й се струваше чужда. Добре, че гладът й беше толкова голям, та не можеше да откаже нищо.

Когато се нахрани, тя намести импровизираното си було, нахлупи качулката над лицето и излезе от палатката.

Акбар хан вече беше възседнал коня си, а Чарли стоеше до него с добре тренирано търпение. Конят изглеждаше отпочинал и Анабел се зарадва. Знаеше, че афганистанците ценят добрите коне и са се погрижили за него. Като видя Колин и двамата му приятели зад гърба на хана, сърцето й направи огромен скок. Изглеждаха отслабнали, очите им бяха пълни с безпомощен гняв, но поне бяха здрави и невредими. Тя сведе скромно глава и мина през снега към чакащата група, като през цялото време си блъскаше главата как щеше да се качи на гърба на Чарли без чужда помощ. Никой афганистанец не предлагаше помощта си на жените.

Тя поздрави Акбар хан с вдигнати към челото ръце и зачака той да се сети за трудното й положение и да вземе някакво решение.

— Надявам се, че някой от господата ще бъде така любезен да помогне на Айша да възседне коня си?

Колин се втурна към нея с издайническа бързина. Айша вдигна очи само за миг, но той беше достатъчен, за да го предупреди за опасността. Мъжът разбра и лицето му потъна отново в мрачно равнодушие. Приведе се и й подложи сключените си длани. Айша се покатери с лекота и се намести удобно на седлото. Акбар хан заговори отмерено на персийски:

— Ще съобщиш на чуждоземния генерал, че съм много загрижен за състоянието на жените и децата в колоната и им предлагам защитата си при условие, че мъжете им ги придружат. Ще му кажеш, че се заклевам сам да ескортирам колоната, докато излезе от проходите.

Обещание, което не струва дори въздуха, който дишаме, каза си Айша, но кимна и стисна по-здраво юздите на Чарли.

— И, Айша… — Нещо в гласа му я накара да усети благодарност. — Ще кажеш, че много държа Ралстън-хузор, също да бъде между заложниците.

Благодарността отстъпи място на необуздано чувство за щастие. Дори ако никога вече не го видеше, съзнанието, че той е наблизо, щеше да бъде като балсам за наранената й душа. Тя не можеше да си представи как би живяла оттук нататък с неизвестността за съдбата му. Всеки ден щеше да се пита дали е намерил смъртта си или е оцелял в дългия, труден път. След миг се върна страхът. Акбар хан не би направил услуга на мъжа, който беше откраднал собствеността му. Каква ли игра играеше пак?

— Както желаеш — прошепна покорно тя.

— Тръгвай.

Тя препусна надолу по хълма към откритата равнина, където лагеруваха оцелелите англичани. Онези, които не бяха замръзнали през нощта, се надигаха с мъка от заснежените си легла, за да застанат лице в лице със смъртта. Днес беше третият ден от страшния поход.

Кит я видя да идва и се запита дали пък не е загубил здравия си човешки разум. Опита се да скочи и да се затича насреща й, но мускулите му бяха толкова схванати от нощния студ, че само след две крачки падна в снега. Надигна се с ядни проклятия и закуцука към треперещата групичка, наобиколила генерал Елфинстоун.

— Нося ви послание от Акбар хан, генерале — заговори без заобикалки Айша. Свали булото си и очите й потърсиха с любов лицето на Кит. Тя му се усмихна и кръвта му се стопли, потече с нова сила. Тялото му се съживи и укрепна. Той отиде при нея, вдигна ръце и Анабел се плъзна от гърба на Чарли в разтворените му обятия.

— Какво послание? — обади се страхливо генералът.

— Моля за извинение, сър — отговори Кит, който не преставаше да се усмихва. Май наистина не съм в ред, каза си той, но продължи да я държи в обятията си и да шепне в ухото й: — Не вярвах, че някога ще те видя пак.

— Какво е посланието? — попита делово бригадир Шелтън.

Анабел обърна глава, но не се освободи от прегръдката на любимия си.

— Ханът предлага защитата си на децата и жените, но само при условие, че мъжете им ги придружат в лагера му.

Надигна се многогласен протест. Всеки от мъжете разбра, че целта на хана беше английската войска да бъде лишена от водачите си, от най-добрите офицери.

— О, Господи — въздъхна безсилно Елфинстоун. — Недейте така, господа! Чест ви прави, че протестирате, но не можем да лишим дамите от тази защита. Вземете семействата си и вървете в лагера на онзи злодей. Бог да ви е на помощ!

— Акбар хан настоява капитан Ралстън също да бъде между заложниците — добави глухо Айша. Усети как Кит се скова и вдигна очи към него. — Не знам какви са намеренията му. Може би ще те измъчва… Може би, ако останеш тук, ще стане още по-страшно… и за двама ни. Ако откажеш обаче, той може да си отмъсти на другите заложници.

— Нима мислиш, че ще откажа? — Гласът му проряза ледения въздух, в очите му заблестя гняв. — Ти за подлец ли ме мислиш, Анабел?

— Не говори така — опита се да го успокои тя. — Не исках да те нараня. И в двата случая ще страдаш, само това исках да кажа. — Тя се освободи от прегръдката му и се обърна към генерала. — Акбар хан обещава също да ви изпрати ескорт, за да минете необезпокоявани през проходите до Джелалабад. За съжаление не знам дали можете да разчитате на думата му.

— Както и във всяко друго отношение — намеси се злобно Шелтън, но гневът му бе справедлив.

— Какъв избор имаме? — попита с треперещ глас Елфинстоун. — Трябва да приемем предложението.

— Ще му предам отговора ви. — Тя закрепи булото зад ухото си и се обърна към Кит в образа на Айша: — Това беше само миг — проговори тихо тя. — Нямам представа защо ми позволи да те видя, но съм сигурна, че това беше за последно. Няма да има друг миг, Кит. Аз съм отново собственост на Акбар хан и ще ме заключат в зенаната, както е обичаят тук. — Тя се стараеше да говори делово, да разкрие само фактите, определени още миналата вечер. Кит затвори очи. Защо беше такъв глупак да вярва, че нещата са се променили?

Болката беше толкова силна, че нямаше да я понесе. Тя пронизваше сърцето му и той не можеше дори да вдигне ръка, за да я докосне на сбогуване. Не можа да намери думи, за да й обясни какво изпитваше към нея. Само се сгърби като старец и тръгна нанякъде, без дори да я качи на коня.

Когато се върна на хълма, Айша усети безкрайна умора. Умора, която не идваше от тялото, а от душата. Акбар хан й съобщи тихо, че ще изясни нещата помежду им, когато стигнат в крепостта Будиабад, където възнамерявал да подслони заложниците, но тя остана безучастна. Собствената й съдба не я интересуваше. Той й каза още, че може да язди редом с него, но през останалото време трябва да се крие в палатката му, все едно че се намира в зенаната. Айша прие заповедта покорно и дори се зарадва. Принудителното усамотение имаше своите предимства. Тя трябваше да остане сама, за да се върне отново към старото си равнодушие, което в миналото й бе помогнало да оцелее.

Петдесет заложници последваха Акбар хан и изтеглящата се британска колона. Сердарят сдържа обещанието си да им осигури защита, но ескортът, който се движеше най-отзад, не си даваше труд да пази изгладнелите, премръзнали, отчаяни войници и цивилни, останали в колоната, от нападенията на фанатичните гази и отмъстителните планинци.

Кит яздеше сред приятелите си през клисурата Тунгие-Тарики и видя труповете на войниците си; минаха през теснината Тезен, където телата бяха голи и насечени на парчета; после прекосиха долината и изкачиха стръмния склон към Югдулук, където племената бяха препречили пътя с бодливи клони и бяха довършили изостаналите цивилни под мътната светлина на луната. Тук Кит видя и тялото на Харли, паднал със сабя в ръка, а до него обезобразеното тяло на бригадира, когото беше защитавал.

Още един мъртъв приятел.

В Югдулук уморените и преситени от кървавите гледки заложници станаха свидетели как бригадир Шелтън и генерал Елфинстоун, вече „гости“ на Акбар хан, се предложиха сами за заложници след страшното клане в Тезен, за да спасят остатъците от колоната… само за да видят окончателното поражение на англичаните между скалите на Югдулук. Един-единствен войник преживя изтеглянето от Кабул и достигна Джелалабад, за да разкаже за страшния преход.

На следващия ден Акбар хан потегли със заложниците си на север, към долината Лагман, за да отседне в крепостта Будиабад. Редом с него яздеше забулената Айша, която през целия дълъг път бе виждала само мъртви англичани, защото живите оставаха грижливо скрити.

Двадесета глава

Голямата крепост Будиабад се бе разпростряла в тясна долина между планините, на север засенчена от високите върхове на Хиндокуш. Заложниците нямаха представа къде ги водят. Отдавна бяха оставили зад себе си ужасните остатъци от английската колона. Цели четири дни яздиха през снега, жените и болните в кошовете на камилите, и бяха благодарни, че убийствените нападения бяха свършили и че, макар и оскъдно, ги снабдяваха с храна и вода.

Бяха заобиколени от свита равнодушни жилзаи, които водеха камилите с учудваща скорост.

— Питам се защо са се разбързали… — отбеляза тихо Колин.

— Вероятно Анабел знае — отговори Кит и устреми поглед напред, както правеше през цялото време, сякаш можеше да различи стройната й фигура сред безбройните планинци, които яздеха след свитата на Акбар хан. Върнаха му Чарли, без да кажат дума, и тъй като беше прекарал достатъчно време с Анабел, Кит разбра значението на този жест. Акбар хан беше в състояние сам да се грижи за собствеността си, а конят на един феринджи не беше подходящ за една афганистанка. Когато спираха за нощувка, жилзаите ги заобикаляха отвсякъде и всеки опит за доближаване до черните номадски палатки, в които бяха подслонени Акбар хан и приближените му, водеше до груби думи и изваждане на смъртоносни оръжия.

Колин погледна приятеля си с безмълвно разбиране. Той знаеше, че Кит се измъчва непрестанно, опитвайки се да си представи начина, по който Акбар хан щеше да си отмъсти на напусналата го наложница. За себе си той не се страхуваше — дори ако трябваше да свърши като трофей за състезателите в „бозкаши“, това не го тревожеше. След всички ужаси, които беше изживял, след като беше загубил най-добрите си приятели, след като толкова англичани бяха изклани пред очите му, собственият му край не можеше да бъде страшен. Акбар хан бе намекнал, че наказанието за предателството, извършено от човек, който му принадлежи, е много по-страшно. Никой не може да се изплъзне от заслуженото наказание, бе казал той при срещата им в Кабул и сега Кит трепереше за Анабел, изпълнен с безсилен гняв.

Изведнъж жилзаите, които обичайно яздеха с каменни лица, се раздвижиха и дори се развикаха въодушевено. Те сочеха напред с камшиците си и се обясняваха нещо с другарите си.

— Очевидно наближаваме края на пътуването си — промълви бригадир Шелтън и посочи безкрайно дългата стена, която се бе провидяла в равнината. Отляво и отдясно се издигаха стражеви кули.

— Какво уютно местенце — прошепна с горчивина Колин.

Ако беше до тях, Айша би се съгласила със забележката му. Веднъж вече беше идвала в Будиабад, когато Акбар хан обикаляше страната, за да събира доброволци. Мястото беше безрадостно, дори през лятото, а през януари изглеждаше наистина безутешно.

Тя хвърли бегъл поглед към Акбар хан, който яздеше редом с нея. Откакто бяха напуснали прохода Коорд-Кабул, двамата почти не разговаряха. Той се държеше така, сякаш я нямаше, хората му постъпваха по същия начин. Айша беше наясно, че тази изолация е пряко указание за положението й на пленница. Връщането на изгубената дъщеря не означаваше край на случая. Съдът и произнасянето на присъдата предстояха. Ако Акбар хан решеше да постъпи според правилата на Корана, може би щяха да я убият с камъни. А какво щеше да стане с Кит? Може би двамата щяха да умрат заедно по начин, който надхвърляше всичките й представи за жестокост. А може би за него беше подготвено отделно наказание.

Ездачите минаха през високата желязна порта и влязоха във вътрешния двор на крепостта. От една ниска врата в северната стена изникнаха две забулени жени и се втурнаха към Айша. Това посрещане не я изненада. Очевидно ханът бе изпратил някого от хората си да предупреди за пристигането й. Айша нямаше да остане нито минута повече без женска прислуга.

Тя скочи с лекота от силната кобила, която й бяха дали вместо Чарли, и последва жените, без изобщо да погледне към господаря си. Онова, което трябваше да стане, щеше да стане.

Заложниците влязоха в крепостта след около час. Отведоха ги в пет просторни помещения в приземния етаж. Пет мръсни, оскъдно мебелирани стаи, свързани една с друга, които трябваше да подслонят петдесет мъже, жени и деца. Като видяха жалкото си убежище, заложниците бяха обзети от чувството, че са изгубени. Никой не знаеше колко време ще останат тук. Едно дете се разплака и сякаш даде израз на общата мъка. Стаите бяха студени, мръсни, пълни с всякакви гадинки. Как щяха да живеят тук?

Плачът на детето накара здравите между тях да се размърдат. Разпределиха помещенията, определиха кои ще бъдат водачите на групите и избраха съвет, който да ги представлява пред пазачите на затвора. Кит беше избран в съвета заедно с майор Потинджър, Макензи и Лорънс. Генералът беше толкова отслабнал физически и душевно, а лишаването му от поста главнокомандващ и понесените от афганистанците обиди бяха помътили разума му. Затова всички се съгласиха, че водачеството трябва да поеме бригадир Шелтън. Въпреки ранената си ръка, лейди Сейл застана начело на жените и започна да действа с обичайната си енергичност.

Кит се замисли дали не трябваше да отклони избирането си — включването му в групата на заложниците беше станало по лични мотиви и те можеха да окажат отрицателно въздействие при евентуалните преговори за по-добри условия на живот; все пак той реши, че ще се държи така, сякаш между него и Акбар хан никога не е имало жена. Знаеше, че не може да промени нищо. Трябваше да чака, докато Акбар хан сложи картите си на масата. Дотогава той щеше да бъде обикновен заложник, който дълбоко в себе си се разтърсваше от противоречието между естественото облекчение от факта, че бе оцелял, и дълбокото отвращение от унизителното пленничество и капитулацията на англичаните.

Къде ли беше Анабел? И тя ли беше затворена? Знаеше ли къде са настанени заложниците? Дали пак стоеше до прозореца си и се взираше навън с болка в сърцето?

Когато съветът излезе в двора за първите преговори с врага, очите му претърсиха трескаво непристъпните стени и тесните, празни прозорци; всеки нерв от тялото му беше опънат до скъсване, сетивата му се напрягаха да открият и най-малък признак за присъствието й. Минаха покрай група облечени в черно жени, които точеха вода от кладенеца. При вида на чуждите мъже разговорите замлъкнаха и всички жени обърнаха лицата си към стените, за да не видят забранените лица на феринджи.

Прекосиха безкрайни, лошо осветени коридори, настлани с камъни, които, подобно на техните помещения, имаха нужда от вода и четка. Кит видя, че има още няколко вътрешни дворове, в един от които жените окачваха пране. Сърцето му заби като лудо. Между дрехите беше смарагдовозеленото жакетче, което толкова подхождаше на медноцветната коса и нефритовите очи. Той изпита диво желание да открадне жакетчето от въжето, да зарови глава в мекия лен и да вдъхне аромата, който беше свойствен единствено за Анабел, странна смесица от канела и рози. При спомена му се зави свят.

Акбар хан ги посрещна в затъмнено помещение. Свещите от овча лой воняха нетърпимо. Огънят беше от овчи тор.

— Боя се, че подслонът ви е доста скромен, господа — заговори любезно той. — Ако имах възможност, щях да ви настаня по-удобно в някоя от моите крепости. — Очите му бяха устремени в лицето на Кит. — Капитан Ралстън вероятно ще потвърди, че там се поддържа добър ред.

— Така е — отговори кратко Кит и се поклони. — Твоето гостоприемство не можеше да бъде по-голямо, Акбар хан.

— Да — промърмори като на себе си ханът. — Постепенно и аз започвам да вярвам в това. — Той разлисти някакъв документ на писалището пред себе си и попита равнодушно: — Имате ли някакви въпроси?

— При военнопленниците е обичайно да се водят преговори за условията на живот — започна сковано Потинджър.

— Готов съм да направя всичко, което е по силите ми, за да ви осигуря някои удобства — обеща Акбар хан и гласът му прозвуча искрено. — За съжаление възможностите ми са ограничени. — Той направи широк жест с ръка. — Крепостта е занемарена и през зимата става дом на най-бедните планинци. Разбирам, че състоянието на отредените ви помещения не съответства на навиците ви.

— Гъмжи от бълхи — отговори сухо Колин. — Жените са много обезпокоени.

— Е, поне всички сте живи и имате покрив над главата си — промърмори замислено ханът. Никой не му отговори. — Ще ви предоставя всичко, което ви е необходимо, за да подобрите живота си — продължи той и в гласа му се промъкна неочаквана веселост, сякаш не беше произнесъл предишната забележка. — Знам, че имате нужда и от движение, и ви позволявам да се движите спокойно в големия двор. — На лицето му се изписа добродушната усмивка, така добре позната на Кит. — Самият аз няма да остана дълго тук. Възнамерявам да тръгна веднага, след като уредя един дребен, но нетърпящ отлагане въпрос. — Сините очи потъмняха, но дългите мигли се спуснаха над тях и скриха израза им от присъстващите. Той поглади брадата си и попита учтиво: — Доколкото знам, майор Потинджър говори малко пачу? Значи ще може да разговаря с местните хора, когато замина. Разбира се, ако… може би Ралстън-хузор, е научил езика ни през последните седмици?

Кит пристъпи напред и погледна врага си право в очите.

— Не ми беше нужно да уча друг език, защото говорех единствено този, с който съм роден, Акбар хан.

Сердарят кимна замислено и очевидно прие предизвикателството. Изведнъж лицето му се озари от усмивка.

— В друго време бих изслушал с удоволствие мнението ти за произхода и осиновяването.

— Предполагам, че то се отличава от твоето.

— И аз така мисля — съгласи се миролюбиво ханът. — Ако това е всичко, господа… — Той вдигна въпросително едната си вежда. — Стражите ще ви снабдяват с всичко, от което се нуждаете. Опитайте се да направите отредените ви помещения обитаеми.

След като произнесоха съответните благодарности и ханът им отговори по подобаващ начин, делегатите се оттеглиха. Ханът стоя дълго, загледан в затворената врата. Дружелюбието беше изчезнало от погледа му. Внезапно той отмести стола си и стана толкова бързо, че го преобърна. Трябваше да види Айша.

Женските покои бяха от северната страна на двора и както всички помещения в Будиабад, изглеждаха мръсни и занемарени. Там живееха раздърпани, окъсани, превърнати в животни жени на местните планинци, които изобщо не приличаха на прислужничките, с които беше свикнала Айша. Както беше заповядал, тя бе отведена в малко помещение, където я държаха под ключ.

Акбар хан спря пред заключената врата и вдигна безшумно дървения капак, който му позволяваше да види какво става вътре. Айша седеше неподвижно пред огнището и се взираше с отсъстващ вид в догарящия огън. Пламъчето на свещта потрепваше от вятъра, който свиреше във високия, непристъпен прозорец. Обзавеждането беше оскъдно, но поне Айша беше облечена топло, а тясното легло беше затрупано с кожи.

Акбар хан не можеше да отдели поглед от лицето й. Искаше му се да разбере за какво мисли тя, дали е потисната, разтревожена или просто замислена. Тя имаше предостатъчно основания да се тревожи, но той знаеше, че в крехкото й тяло се крие изключителна вътрешна сила. Вероятно тя се подготвяше да излезе пред него, но той все още не бе решил как да изясни нещата помежду им. Съзнаваше колко много зависи от решението му и не бързаше.

Почувства, че желае да се доближи до нея, да я докосне, и сложи ръка върху бравата. Изведнъж я отдръпна и бързо обърна гръб на стаята. Щом се върна в своите покои, повика един страж.

— Доведете ми Айша.

Мъжът прие заповедта с мълчаливо кимване и излезе. Акбар хан се облегна назад в креслото си.

Айша влезе забулена, с чинно сведена глава. Тя го поздрави учтиво и в позата й нямаше нито покорство, нито предизвикателство; държеше се така, сякаш съзнава неизбежността на положението си. Акбар хан освободи с жест стражите и остана в креслото си, без да каже нито дума.

— Не можех да постъпя другояче — проговори най-после младата жена и гласът й прозвуча изненадващо твърдо.

— Насила ли беше отведена в дома на Кристофър Ралстън?

Тя поклати глава.

— Не. Но не можех да постъпя другояче.

— Знаеш ли, че неверните жени се убиват с камъни? — попита меко той. — Дадох ти възможност да се върнеш при мен, освен това казах на Кристофър Ралстън, че съм готов да проявя великодушие, ако те върне в дома ми.

— Знаех всичко това… но не можех да постъпя другояче — изрече тихо тя. — Не можах да развържа „възела на човешката съдба“.

— Не злоупотребявай с този велик поет, Айша. Той говори за окончателната съдба на човечеството, не за една отделна личност.

Тя склони глава в знак на съгласие, но въпреки това възрази твърдо:

— Според мен това не беше проява на непокорство.

Акбар хан помълча малко, зарадван от този изблик на здрав разум и горд от себе си. Нали той беше възпитал ума й, той беше поощрявал смелостта й и сега й позволяваше да стои пред него без страх от неумолимата присъда.

— Ще помолиш ли за милост, Айша?

Тя поклати глава.

— Не за мен. Само за Кристофър Ралстън. — Тя се отпусна грациозно на колене, без да обръща внимание на ледения каменен под. — Ще те помоля да го пощадиш.

— Той е мъж. Не може ли да ми говори сам?

Айша вдигна глава.

— Ти няма да му позволиш, Акбар хан, защото той е феринджи и е престъпил законите ти. Вероятно смяташ, че не е способен да се защитава срещу закони, които не разбира. Той е осъден предварително, защото е неверник. — Тя съзнаваше, че се движи по ръба на пропастта, но събра целия си кураж и се устреми към върха, така както я беше учил самият Акбар хан. И най-малкото колебание, и най-незначителното трепване щеше да го накарат да загуби интерес към думите й. А щом това станеше, участта й щеше да бъде решена… и тази на Кит.

— Значи ти реши да замениш правоверния за неверника, Айша? — попита укорително той. — Нима ще кажеш, че ти не разбираш системата от закони и наказанията, които се прилагат при престъпването им?

— Не, няма да кажа това. Аз ги разбирам. Но коя съм аз? — попита с привидно спокойствие тя, ала гласът й потрепна развълнувано. — Можеш ли да ми отговориш на този въпрос, Акбар хан? Коя съм аз? Нима дълбоко в себе си и аз не съм неверница?

— О! — Очите му се присвиха. — Дотам ли се е стигнало? Стани.

Тя се изправи със свойствената си гъвкавост. Тялото й трепереше от напрежение, всеки нерв беше опънат до скъсване. Битката беше съдбоносна.

— Ти знаеш ли отговора на този въпрос? — попита меко той. — Може би си го разбрала по време на пребиваването си при феринджи? — Той предположи, че знае отговора, и зачака да чуе извиненията й или опита да го скрие от него.

Ала Айша беше отлично запозната с нрава му и беше твърдо решена да говори само истината.

— Понякога съм сигурна, че съм намерила отговора, но друг път не знам.

За момент в сините очи блесна изненада.

— За тялото на Кристофър Ралстън ли жадуваш или за душата му? Този въпрос я накара да вдигне глава. Този път изненаданата беше тя.

— И за двете.

— О! — Акбар хан скочи рязко на крака и плесна с ръце. — Отведете Айша обратно в стаята й.

Стражите я изведоха безшумно от стаята. Ханът отиде до прозореца и се загледа в снежната нощ. Мислеше си, че ще успее да прости тази изневяра, плод единствено на страстта и физическото желание, но съзнаваше, че му е невъзможно да прости за връщането й към чуждия народ. Това граничеше с предателство. А сега се оказваше, че двете неща са преплетени и неразделими.

Той се обърна нетърпеливо. Всъщност, каква разлика имаше? Тя беше само една жена, а онзи мъж беше неверник и крадец! Какво го беше грижа за причините? И двамата го бяха предали, а той трябваше да продължи борбата, за да освободи страната си от натрапниците. Трябваше да отиде в Джелалабад, който все още беше под властта на генерал Сейл и войниците му. Джелалабад беше изключително важен град и трябваше незабавно да бъде завзет от афганистанците. Същото важеше и за Кандахар. Само тогава победата щеше да бъде окончателна. Още утре щеше да обеси Кристофър Ралстън. Айша щеше да остане тук като затворница. Не му даваше сърце да я убие. По-късно, когато останеше свободен, щеше да помисли какво да я прави.

Решението беше взето, но кой знае по каква причина то не му донесе очаквания душевен мир. Защо се ядоса толкова на признанието й, че изпитва към Кристофър Ралстън много повече от физическа жажда? Любовта не беше чувство, което Акбар хан си позволяваше, защо тогава трябваше да се вълнува, че Айша е изпитала това чувство към друг мъж? Той трябваше да разреши тази загадка, защото тя заплашваше да разруши душевното му равновесие. А може би решението му да премахне онзи феринджи беше прибързано? Айша никога нямаше да му го прости.

Какво ли правеха, когато бяха заедно? Как влияеха чувствата върху любовните им игри? Защо пък да не задоволи любопитството си? Представата беше примамлива. За втори път щеше да погледа интересно представление. Това би бил подходящият завършек на една история, започнала преди месеци. Освен това осъденият на смърт мъж имаше право на последна любовна нощ. Ханът се усмихна коварно и отиде да даде необходимите заповеди.

Айша влезе в стаичката си и когато вратата се затвори зад нея, се разтрепери с цялото си тяло. Имаше чувството, че всяко мускулче по нея е сковано, сякаш го беше напрягала в течение на часове. Искаше да плаче… да крещи… да се свие на кълбо на пода, дори да загуби съзнание. Да се предаде. Защо стана така? Защо съдбата й беше толкова жестока? С нея бяха постъпили несправедливо и съзнанието за това отне дъха й. Тя потъна в блатото на самосъжалението и остави сълзите си да текат на воля. Не можеше да се пребори със съдбата, която я беше хвърлила в тази пропаст от страх и отчаяние. Всяка следа от самообладанието, придобито през последните осем години, бе прогонена от страстния изблик, достоен за някогашната Анабел Спенсър. Когато бурята утихна и тя си припомни хората, затворени някъде в огромната крепост, някои от които бяха преживели как изтръгват от ръцете им пищящите деца и ги насичат на парчета, изпита срам от себе си. Така е трябвало да стане и така стана.

„Едно обаче е сигурно: животът си тече; само то е сигурно, а другото лъже; и вечният цвят умира.“ Думите на Омар Хайам й донесоха утехата, която й носеха винаги. Може би те не можеха да утешат другите, но Айша, която години наред беше размишлявала върху смисъла им, си възвърна вътрешния мир и душевното спокойствие. Тя изми лицето си със студената вода от нащърбената кана и охлади подутите си от плач очи. Разпусна косите си и ги изчетка с ритмични, успокояващи движения. После почука заповеднически по заключената врата.

Отвори й мършава, облечена в черно жена с изкривени от артрит ръце и превит от тежкия труд гръб. Тя отвори беззъбата си уста, но не каза нищо. Очите й бяха празни. Господи, тази жена не е на повече от тридесет години, каза си със съжаление Айша.

— Донесете ми нещо за ядене и чай — нареди спокойно тя, защото знаеше, че продължава да бъде любимка на Акбар хан, макар да е затворничка. — Искам и дърва за огъня.

Жената промърмори нещо и се обърна да си върви. Айша чу тътренето на пантофите й по коридора. След малко седна отново пред камината и се отдаде на мечтите си. Трябваше да помисли какво би могла да направи, за да вземе собствената си съдба отново в свои ръце.

В помещенията на заложниците пламъчетата на свещите трептяха от течението, огньовете пушеха и воняха нетърпимо, но мъжете и жените бяха доволни: това беше първата им нощ зад каменни стени и под солиден покрив. Бяха им донесли огромна тенджера супа с месо и няколко дебели самуна хляб. Супата беше от овчи опашки и в бульона плуваха топчета мазнина. Кит си припомни разказите на Айша и обясни, че номадите ценят високо опашките на овцете, защото през дългата зима те са единственият им източник на месо. Никой не изкриви лице и всички изядоха с наслаждение бистрата супа — споменът за полугладното им съществование беше още пресен, — но по-късно започнаха да обсъждат дали не биха могли да си приготвят сами храната. Така щеше да бъде по-чисто, а и по-вкусно.

Разговорът беше станал много оживен, когато вратата се отвори. Влязоха трима въоръжени жилзаи и спряха насред стаята.

— Ралстън-хузор. — Това беше. Нямаше нужда от повече обяснения.

Кит се изправи бавно. Приятелите му го гледаха с разбиране и съчувствие. Той усети желанието им да му помогнат и за миг се изкуши да се отбранява. Но никой от заложниците нямаше оръжие. Нямаха дори един бастун, за да отбиват ножовете, камите и мускетите на афганистанците!

— Аз съм Ралстън — проговори спокойно той. — Какво искате от мен?

Мъжете отстъпиха безмълвно настрана и му посочиха вратата.

— Дали е дошъл часът на разплатата? — промърмори едва чуто Колин.

— Може би — усмихна се мрачно Кит. — Макар че е малко тъмно за бозкаши. Сигурно Акбар хан е измислил нещо ново. — Той наметна палтото си и се запъти към вратата. — Сега ще разбера. — Кимна смело на приятелите си и излезе в студената нощ, следван от тримата неми жилзаи.

Поведоха го през двора, минаха през една портичка в северната стена. Кит веднага забеляза промяната в атмосферата… нещо смълчано, тайнствено. Не срещнаха никого, но един или два пъти Кит беше готов да се закълне, че чува шумолене на плат или е забелязал черна одежда, която при тропота на мъжки ботуши изчезва като сянка зад най-близката врата. Той погледна изненадано мъжете, които го придружаваха. И тримата се взираха право пред себе си, сякаш им беше забранено да поглеждат встрани. Когато Кит нарочно забави крачка пред една врата й дори се извърна настрана, най-близкият войник го сграбчи грубо за рамото, две корави черни очи се впиха в неговите и го стреснаха до смърт. Той отстъпи крачка назад и понесе търпеливо ругатните и проклятията на пачу, които се изсипаха отгоре му. Предположенията му се потвърдиха. Това бяха женските покои. Той сведе глава в знак на извинение и помирение и бе обърнат грубо на другата страна, при което юмрукът на другия войник се заби болезнено в гърба му. Кит стисна здраво зъби, за да не им каже мнението си за това нелюбезно отношение, и тръгна напред по коридора.

На поставките горяха факли и вонята, която разпръскваха, беше много по-силна от мъждукащата светлина. Миришеше на мазнина, немити тела и стари дрехи. Спряха пред една врата, избита в каменната стена. Влажните стени бяха покрити с ледена корица. Кит се запита дали се страхува и усети, че трепери: струваше му се, че е преминал отвъд границата на човешките вълнения.

Вдигнаха тежкото резе и застаналият зад него мъж го блъсна с все сила през прага. Кит се спъна и трябваше да се хване за рамката на вратата, за да не падне.

Намери се в малка стая, оскъдно обзаведена подобно на другите в крепостта. Само огънят беше малко по-светъл, вонящите свещи бяха повече на брой, а на пода имаше кози кожи. Вратата зад него се затвори с трясък.

— Салаам, Ралстън-хузор — прошепна задавено Айша.

— Поздравявам те, Айша. — Той отиде при нея и протегна ръце да я докосне. Сега не беше време да се мисли за изненадващия обрат на нещата. — Той я прие като прекрасен подарък от боговете на любовта и страстта… от боговете на съдбата.

Айша се хвърли в ръцете му, прегърна го и се притисна до него с все сила. Кит усети замайващата близост на тялото й и спря да диша. Струваше им се, че не са се любили от цяла вечност. Не ги интересуваше, че се намират в мрачен затвор, забравиха преживяния ужас, загърбиха неумолимостта на настоящето и затвориха очи за неизвестното бъдеще — страстта им разцъфтя и ги обгърна в огнената си мантия.

Само преди седмица Кит беше вярвал, че никога няма да я види отново, а сега я държеше в обятията си, вдъхваше аромата й, милваше копринената, гладка коса, усещаше твърдите й гърди до своите. Айша се притискаше към него и трепереше с цялото си тяло. Ръцете й изследваха добре познатите кътчета на тялото му, от устата й излитаха несвързани думи, пълни с дива жажда. Тя се надигна на пръсти и впи устни в неговите, захапа жестоко долната му устна.

— Почакай, любов моя, почакай поне минутка! — помоли дрезгаво той, когато сръчните й ръце започнаха да откопчават мундира му.

— Не — прошепна страстно тя, — искам те сега.

Кит въздъхна и се обърна към тясното легло в ъгъла. Дръпна няколко големи кожи и ги хвърли на земята пред огъня. Айша се отпусна върху тях и му протегна ръце. Той изрита ботушите си, свали панталона си и се отпусна до нея.

Тя простена задавено и взе в ръцете си втвърдената му мъжественост. Толкова обичаше тялото му… Умелите й движения разпалваха и неговата, и нейната страст. Трябваше по-скоро да го усети отново в себе си. Кит свали шалварите й и хълбоците й се вдигнаха подканващо. Тя отвори бедра и той побърза да й даде, каквото желаеше, проникна дълбоко в нея, стана част от тялото й, изпълни я цялата. Тя вдигна крака, за да ги сключи здраво на гърба му, и двамата отлетяха далеч от мрачния затвор на крилете на насладата. Небето на любовта беше само тяхно.

— Велики Боже! — прошепна пресипнало Кит, пое шумно въздух и падна тежко върху нея. — Какво става с нас? Нима е възможно да изпитвам такъв отчаян глад и да се наситя по този невероятен начин? — Той се отдели от нея, претърколи се настрана, подпря се на лакът и започна да милва голото й тяло. — Нима е възможно и други хора да се обичат, както ние с теб, моя Ана?

— Приеми го като дар от небето — усмихна се тя, потънала в света на любовта, и се протегна лениво върху кожите, наслаждавайки се на докосванията му.

— Кой ни направи този неочакван подарък? — попита той и разроши косите й. Гласът му прозвуча сериозно.

Айша знаеше, че въпросът му се отнася до чудото на срещата им, но и до споделената любов.

— Нямам представа. Нека не задаваме повече въпроси. — Тя го погледна и сърцето й се сви от болка. Изведнъж разбра защо са го довели при нея и ленивото задоволство изчезна от тялото и душата й.

— Какво има? — попита нежно той и сложи ръка върху корема й, за да усети ласката на топлата кожа.

Главата й се наклони на една страна. Сега не биваше да говорят за това.

— Какво има, Ана? — настоя той, посегна към една свещ и освети лицето й. Сенките вече не можеха да скрият отчаянието й.

— Тихо, любими — прошепна с мъка тя и завъртя глава към догарящия огън. — Нека не пилеем скъпоценните минути. Какво значение има защо си тук?

— О не. — Той улови брадичката й и я обърна отново към себе си. — Това не е достатъчно, сърце мое. Искам да ми кажеш какво подозираш… какво знаеш… сега, веднага. То засяга и двама ни.

Червеникавото сияние на огъня се плъзна по бузите й и направи косите й още по-бляскави. Само нефритовите очи останаха празни.

— Ти знаеш — прошепна с болка тя. — Това е килията на смъртниците. Всеки осъден има право на последно желание.

— Господи, Исусе! — За миг Кит онемя. — Значи той е заповядал да ме доведат тук? Откъде идва това безсърдечие, тази жестокост?

Усмивката й беше студена.

— Защо питаш, Кит? Не помниш ли какво стана в проходите?

За момент се възцари тишина. После Кит се наведе над нея, прегърна я, свали жакетчето й, за да я види напълно гола, и остана заслепен от матовия блясък на тялото й. Страшната действителност потъна зад стените на затвора. Тук беше гнездото на любовта.

Кит положи любимата си на меките кожи и ръцете му започнаха да милват пламенно гърдите й, да търсят добре познатите й чувствителни места. Когато ръката му се плъзна към измършавелите й хълбоци, на челото му се изписа дълбока бръчка.

— Много си отслабнала. — В гласа му прозвуча укор.

— Не съм само аз — отговори тя и се запита какво ли става в душата му. Кит се държеше така, сякаш страшните думи изобщо не бяха казани, сякаш нищо не можеше да хвърли сянка върху любовта им.

Той кимна.

— Обърни се.

— Защо да се обърна? — изгледа го накриво Айша.

— Обърни се по корем — нареди строго той.

Тя вдигна рамене и се подчини.

— Сега ще видим дали съм научил нещо от теб през изминалите месеци, любов моя — прошепна той и коленичи до нея. Нави косата й и я вдигна над главата, после започна да разтрива шията, раменете и гърба й, да ги мачка и притиска, като използваше наученото от нея и й доставяше облекчението и утехата, с които тя толкова пъти го бе дарявала.

Кит усещаше как Айша се отпуска все повече и повече и се усмихваше, горд от успеха си. Тя реагираше също като него на умелия масаж. Протягаше се, извиваше се като змия, стенеше дрезгаво. Той се приведе да целуне ухото й, после се дръпна назад, към краката й, притисна палци в гръбнака й и плъзна бавно ръце към задните й части, после към бедрата, напредвайки постепенно, с кръгови движения. Разтри бедрата й, помилва всички чувствителни места, погъделичка колянните ямки и се наведе да ги целуне, размачка силно прасците и потърси най-важните места по стъпалата, които, както знаеше, донасяха отпускане и блаженство на цялото тяло.

— Колко било хубаво… — пошепна учудено тя. — Никой не го е правил за мен.

— Толкова се радвам — отговори той, мушна ръце под бедрата й и я повдигна така, че да се опре на ръцете и коленете си. — Радвам се, че съм първият. А сега ще направим нещо друго. — Обхвана с две ръце хълбоците й и проникна внимателно в разтворената й женственост. Айша отпусна глава към меките кожи, затоплени от огъня и от телата им, и се остави в умелите му ръце. Никога досега не се бяха любили в тази поза. Движенията му й доставяха неизмерима наслада.

Застаналият отвън Акбар хан спусна бавно капачето пред тесния отвор. Влюбените бяха твърде заети със себе си, за да забележат, че не са сами, че някой ги гледа и слуша. Играта, измислена от самия него, се оказа съдбоносна грешка. Той излезе навън, вдъхна дълбоко ледения въздух и се загърна в топлото палто. Мислеше, че ще задоволи любопитството си, като присъства на последната среща между Айша и любовника й, мислеше, че ще изпита удовлетворение от представлението, на което бе дошъл неканен, искаше му се двамата да се любят, без да подозират, че участта им е решена.

Стана съвсем друго. Айша отгатна намеренията му и ги съобщи на своя англичанин, който я изслуша, а после продължи да я люби, сякаш утрешната му смърт нямаше никакво значение. А тя забрави страха в обятията на любовника си.

Видяното от любовната им игра също не го удовлетвори. Без съмнение, насити предостатъчно любопитството си по отношение на разликата между любовта и плътското удоволствие, но тези нови знания никак не му харесаха. Почувства се ограбен, лишен от увереността, че плътското удоволствие е единственото, което има значение за мъжа.

Потънал в нерадостни мисли, Акбар хан се върна в покоите си.

Двадесет и първа глава

Тази нощ нямаше време за сън. Този нощ беше единствена по рода си и двамата трябваше да използват всяка минута. Светът на страстта се разтвори за тях и страшните картини от миналото избледняха, а страховете се разпиляха без остатък, прогонени от бурната радост и ликуването на плътта.

Когато тропотът на ботуши и скърцането на отварящата се врата проникнаха в страната на мечтите, двамата влюбени се отделиха един от друг без думи. Станаха и се облякоха, но преди да се разделят завинаги, се прегърнаха силно, сплетоха ръце, докоснаха се с устни и се погледнаха с безмълвно обещание.

Вратата се отвори с трясък, но никой от мъжете не прекрачи прага. Прозвуча рязка заповед и Кит я разбра без усилия. Нахлузи ботушите си и се обърна отново към нея, за да я запомни завинаги в този последен миг — медноцветна, бяла и нефритовозелена. Тя му се усмихна, той й се усмихна и закрачи към вратата.

Когато стъпките му заглъхнаха в коридора, Айша остана да лежи тихо, събирайки цялата си физическа и душевна сила, за да задържи мрачните предчувствия, които нахлуваха безмилостно в сърцето й. Какво му предстоеше? Дали тя щеше да узнае какво е станало? Дали, когато произнасяше присъдата й, Акбар хан щеше да й каже как е загинал неверникът?

Тя остана дълго време сама със страховете си, докато се появи облечената в черно слугиня и й донесе купа кисело мляко и прясно изпечен хляб за закуска. Храната й вдъхна нови сили и когато свърши, тя издърпа леглото си под прозорчето, за да се покатери на рамката и да погледне към двора. Онова, което видя, я смути дълбоко. Възседнал едрия си жребец, Акбар хан беше събрал около себе си голям отряд войници и очевидно се готвеше да потегли нанякъде.

Айша се надигна на пръсти и се загледа напрегнато към двора, за да се увери, че не е сбъркала. Нима той щеше да замине и да я остави тук? Докато препускаха насам след клането в прохода Коорд-Кабул, тя го бе чула да разговаря с другите главатари за предстоящите им действия и знаеше, че той има намерение да замине за Джелалабад и да го обсади. Разбира се, там щяха да пристигнат и другите сердари с хората си. Какво щеше да стане с нея? Какво щеше да стане с Кит? Дали ханът беше изпълнил присъдата над чуждоземното куче и беше решил да я остави да се измъчва от неизвестността за съдбата му?

Айша знаеше, че повелителят й е жесток човек, и никак нямаше да се изненада, ако той бе постъпил именно така. Откакто се беше върнала при него, той не бе показал нито следа от мекотата, чувството за хумор и разбирането, които проявяваше в миналото. Тя очакваше да бъде наказана, но след неочаквания подарък и прекараната с Кит нощ в грижливо подготвената й изолация и незнание се промъкна прозрение, което прекрачваше границите на възможното.

Тя слезе от леглото, треперейки с цялото си тяло. Наистина, каменната стая беше леденостудена. Потънала в мечтания за нощта с Кит, тя бе забравила огъня и сега се зае да го разпали отново. Нямаше какво да прави, за да скъси безкрайните часове, нямаше книги, нито перо и мастило, не я чакаха домакински задължения. Нямаше нито кон, нито сокол… беше лишена дори от относителните свободи на зенаната. Как щеше да прекара идващите дни? Колко време щеше да отсъства Акбар хан? Сигурно седмици.

Тези мрачни мисли я хвърлиха в дълбока потиснатост. Реши, че може да каже наизуст всички поеми на Омар Хаям, после почна да ги превежда на английски, за да има някакво занимание поне за духа, след като тялото й беше принудено да бездейства. Но беше толкова уморена от безсънната нощ, че се хвърли на леглото и потъна в дълбок сън без сънища.

Спа само половин час и бе събудена от прегърбената слугиня.

— Идват мъже — предупреди я мрачно тя. — Трябва да се покриеш.

Какво искаха от нея? Айша седна в леглото и се огледа сънено. Значи Акбар хан беше решил съдбата й. В сърцето й нямаше страх, само облекчение, че нещо ще се случи. Нямаше нищо по-страшно от перспективата да бъде откъсната от околния свят, без да знае дори за колко време.

— Кажи им да почакат — нареди властно тя.

Жената я погледна неразбиращо. Жените нямаха право да дават заповеди на мъжете.

— Кажи им, че ей сега ще бъда готова — поправи се Айша и се усмихна меко. Разбира се, мъжете отвън нямаха представа, че фаворитката на Акбар хан се е ползвала с извънредни свободи. Не можеше да ги обвинява в липса на учтивост, защото всички знаеха, че някогашната любимка сега е пленница в една изоставена крепост.

Жената се потътри навън и Айша скочи от леглото. Изми се с ледената вода, за да прогони съня от очите си, и бързо закрепи булото зад ухото си. Бяха й взели шала на Кит и сега носеше истинско було. При мисълта за шалчето й се зави свят, тя усети отново мъжкия му аромат и топлината на тялото му я изпълни цялата, силна и властна, сякаш Кит беше до нея.

— Кажи й да побърза. Няма да се съобразяваме с капризите й!

Грубите думи я върнаха в действителността. Слугинята на вратата трепереше от страх.

— Побързай, моля те — прошепна тя.

— Готова съм. — Айша мина покрай нея и излезе пред мъжете в коридора, питайки се как би трябвало да се държи. Акбар хан не беше наблизо, за да й вдъхне увереност, пък и тя не знаеше какви заповеди е дал на хората си. Затова сведе глава и поздрави с добре изиграно покорство.

— Ела с нас, жено.

Тя тръгна на три крачки след тях. Трябваше да прекосят цялата зенана и жените се разбягваха като пилци при преминаването им. Дали я отвеждаха, за да я убият с камъни, дали щяха да я бичуват или да я заколят? Или Акбар хан я беше осъдил да остане затворена и да се разкайва за престъплението си? Това беше по-вероятно. Тя не можеше да си представи, че той няма да присъства на смъртта й.

Когато влязоха в главния двор, мъжете я заобиколиха от три страни и я поведоха към една врата в южната стена. Преди да отворят вратата, тя чу гласове и изтръпна. Високи гласове на английски деца, които повтаряха някакъв текст. Ясен женски глас ги поправи и Айша позна мисис Андерсън. Очевидно децата имаха урок.

Тя спря и хвърли бърз поглед към пазачите си. Първият й заповяда грубо да влезе в помещението.

— Говори с жените и ги питай от какво се нуждаят — гласеше заповедта.

— Акбар хан ли заповяда така?

— Нямаш право да задаваш въпроси. Влез вътре.

Айша кимна и пристъпи в оскъдно осветеното помещение, където децата се бяха събрали в полукръг около младата мисис Андерсън. Другите жени бяха насядали покрай стените.

— Извинете, не бих искала да ви преча — усмихна се Анабел. — Къде да намеря лейди Сейл?

— О, мис Спенсър… — Една от младите жени скочи на крака и изтича при нея. — Вече се питахме какво е станало с вас.

— Изпратиха ме да разбера имате ли нужда от нещо — обясни тя и хвърли предпазлив поглед към пазачите, които презрително бяха обърнали гръб на чуждоземните жени. Не можеха да си представят, че една жена може да се разхожда с открито лице посред бял ден.

— Анабел! — На свързващата врата беше застанал Колин Макензи. — Знаех си, че съм чул вашия глас…

— Колин! — За миг Анабел се самозабрави и направи крачка към него.

Една груба ръка я сграбчи за рамото и й напомни да се държи както трябва. Тя беше афганистанска жена, дошла да говори с феринджи. Айша побърза да се подчини, сведе скромно глава, прошепна няколко извинителни думи и мъжът я пусна.

Колин побледня като платно. Не биваше да забравя, че сега тя принадлежи на Акбар хан.

— Отивам да доведа Кит — изрече тихо той, внимавайки лицето му да остане безизразно.

Анабел вдигна глава и в очите й блесна дива радост. Като усети заплашителното движение зад себе си, побърза да сведе глава и попита едва чуто:

— Добре ли е той?

— Разбира се, но умира от страх, че с вас се е случило нещо лошо — отвърна по същия начин Колин.

Един от пазачите й изкрещя да престане най-после и да се занимава с жените.

— Нямам право да говоря с мъже — обясни Айша. — Затова ще се обърна към жените и ще се разбираме чрез посредници.

— О, мис Спенсър, Лори ми каза, че сте тук, но аз не й повярвах. — Лейди Сейл влезе величествено в стаята. Ранената й ръка висеше на превръзка, но гласът беше властен както винаги. — Ако съм разбрала правилно, вие ще представлявате връзката между нас и пазачите на затвора.

— Така изглежда, мадам — потвърди Анабел и изпита безкрайно облекчение. — Нямам представа какво е заповядал Акбар хан и защо, но в момента съм длъжна да се държа като афганистанка. Ако ме разведете наоколо, мога да дам някои предложения за подобряване на живота ви, колкото и ограничени да са възможностите на това място. Хората тук са бедни и не проявяват разбиране към европейския комфорт. Чистотата изобщо не ги интересува. Вероятно това е причината Акбар хан да ме изпрати при вас. — Тя се усмихна горчиво, но никой не видя усмивката й. — Аз познавам и двете страни на медала, разбирате ли?

Кит стоеше в сянката на вратата и я поглъщаше с поглед. Скоро Айша усети присъствието му. Тя продължи да говори с лейди Сейл и да държи главата си сведена, но очите й го търсеха. Когато го откриха, в душата й се възцари мир. Той беше жив и здрав, тя също и двамата бяха под един покрив. Засега котката мируваше и мишките можеха да се порадват на свободата си.

Жалко, че нямаха възможност да си поиграят. Освен това не можеха да се отърсят от страховете си, от неизвестността. Не, сега трябваше да бъдат благодарни за тази милост, колкото и кратковременна да беше.

Анабел намигна на Кит и се усмихна дяволито под черното було. Видя как устата му се изкриви в отговор и едва не се изсмя с глас. Още не бяха победени. Той й кимна и изчезна в сянката, а тя продължи да разговаря с лейди Сейл със спокойна душа.

Следвана от тримата мрачни мъже, тя обходи петте помещения. При появата на мъж пазачите издаваха няколко гърлени звуци и той бързаше да се оттегли.

— Колко нецивилизовано — промърмори лейди Сейл. — Все пак вие сте англичанка, макар и да не одобрявам поведението ви. Защо тези диваци се държат с вас като с една от техните?

— Защото съм точно това — отговори търпеливо Анабел. — Всички сме пленници, нали? Обаче условията на моето пленничество се различават от вашите.

— Нищичко не разбирам. Как попаднахте в това положение?

— Нека Кит ви разкаже — усмихна се Анабел. — Сега имаме да обсъдим по-важни неща. Мъжете вече проявяват нетърпение и ако се усъмнят, че говорим за друго, няма да постигнем нищо.

— Какво дръзко малко момиче сте вие! — провъзгласи с усмивка дамата и изреди цял списък с оплаквания и изисквания, които Анабел се постара да запомни. Някои прие, други отхвърли веднага като неизпълними и обясни, че са извън възможностите на крепостта Будиабад и обитателите й.

Беше готова да излезе от стаята, когато на вратата застанаха Колин и бригадир Шелтън.

— Би било интересно да узнаем накъде потегли Акбар хан — проговори настойчиво бригадирът.

Анабел се обърна към лейди Сейл, която я придружи до вратата.

— Замина за Джелалабад, за да се съедини с другите сердари и да обсади града — обясни тя, като се стараеше да говори в същия тон, с който бяха обсъждали условията, при които живееха заложниците. — Ще се опитам да узная още нещо, но ме държат в изолация и не знам дали ще успея.

— Всяка дреболия е ценна. — Бригадирът беше обърнат към Колин. — Казвайте ни я дори когато ви се струва незначителна.

— Разбирам — кимна Анабел. Вдигна ръце за поздрав към придружителката си и попита на пачу: — Кога ще ми бъде позволено да се върна тук?

— Когато изпратят за теб — отговори един от мъжете. — Сега си върви.

— Разбрах какво си казаха. — Майор Потинджър беше застанал безшумно зад бригадира. — Гласът му звучеше небрежно. — Трябва да се погрижим мис Спенсър да стане постоянна посетителка на затвора ни.

Айша не отговори, за да не я заподозрат, че се обръща към мъжете. Искаше й се да погледне през рамо, за да види Кит, но не биваше да рискува. Нали искаше пак да се върне тук? Пазачите я изблъскаха на двора, изслушаха от устата й желанията на заложниците и я отведоха без повече думи в стаичката й.

По-късно през деня откъм двора се чу смях и Айша се покатери отново на леглото, за да погледна какво става долу. Заложниците играеха на сляпа баба и в играта участваха с еднакво усърдие и възрастни, и деца. Тя проследи как едно десетгодишно дете улови Кит и нададе ликуващ вик. Кит се засмя, грабна детето на ръце и го подхвърли високо във въздуха, после свали превръзката от очите му и стана сляпата баба.

Анабел се почувства по-самотна от всякога.

Дните й потекоха в нов ритъм. Веднъж на ден я отвеждаха при заложниците, за да изслуша молбите и оплакванията им, често за дреболии, но пазачите й не забелязваха, че това е само претекст за редовни срещи. Тя можеше да вижда Кит. Наблюдаваше как жените и децата си измислят разни игри, слушаше уроците, които се провеждаха редовно. Съобщаваше на лейди Сейл какво беше узнала от слугинята си Зобайда и от пазачите, които я придружаваха в самотните й разходки и тя имаше възможност да чува разговорите им: шах Сойах бил убит в Кабул; генерал Полък потеглил от Пешавар за Джелалабад, евакуирал тамошния гарнизон и сега лагерувал в равнината пред града срещу афганистанската войска; британците от Кандахар изгонили всички афганистанци, защото положението станало ужасно; афганистанците се оттеглили зад Кандахар и оттам предприемали масирани нападения. Добрите и лошите вести се сменяха постоянно и настроението на заложниците се люшкаше между двете крайности. Следобед Айша се покатерваше на леглото и наблюдаваше през прозорчето как децата и възрастните играят на сляпа баба или се надбягват. В неделя присъстваше на божествените служби, които се отслужваха редовно, слушаше псалмите и песните, шепнеше молитвите, които отекваха зад стените на затвора и излитаха навън през тесните прозорчета. Копнееше да стане част от тази общност, която се държеше здраво, сплотена от общата нужда и принудителната близост. Съзнаваше, че изкуствените граници между класите в едно цивилизовано общество са премахнати, макар и само временно. Учудваше се на прямотата, с която разговаряха помежду си мъжете и жените и която би била немислима при други обстоятелства. И прекарваше по цели часове да плаче в самотата си, както никога досега не беше плакала.

През един мек ден в началото на април, когато идването на пролетта се усещаше от хора и животни, пристигна вест, че Акбар хан е претърпял тежко поражение в равнината на Джелалабад и е бил принуден да се оттегли.

Радостта на затворниците можеше да се сравни само с унинието и злобата на пазачите им. Очакването, че генерал Сейл е свободен и ще им дойде на помощ, стана основна тема за разговор. Дори Анабел си позволи лукса да помечтае за бъдещето. Ако освободят заложниците, сигурно ще спасят и нея. Дано Акбар хан не нареди да я отведат в друга крепост…

Тя забрави предпазливостта и извърши съдбоносна грешка. Кит винаги заставаше така, че телата им да се докоснат на влизане. Двамата никога не се поглеждаха, за да не привличат вниманието на пазачите. Достатъчен им беше един миг на близост, за да се чувстват щастливи през целия ден. Днес обаче тя спря пред него, вдигна глава и изрече нежно:

— Салаам, Ралстън-хузор.

— Поздравявам те, Айша — отговори с усмивка той и протегна ръка да я докосне.

Остра кама разсече въздуха и от ръката му рукна кръв. Айша се обърна към пазача си и нададе възмутен вик. Той замахна с юмрук към нея, но другарят му изкрещя предупредително и го дръпна назад. Вместо да я набие, другият мъж сграбчи китките й и ги изви болезнено на гърба. Прекара я през големия двор и тя едва можа да види как британските офицери изскочиха навън и обкръжиха ранения Кит. Чу гневните им гласове, видя как пазачите изтеглиха ятаганите и ножовете си. Изведнъж дворът се изпълни с хора. Гневни крясъци отекнаха във въздуха. Писък на дете проряза ушите й.

Треперейки от страх, че един миг невнимание може да предизвика жестоко клане, Айша се опита да се изтръгне от яката хватка на пазача си. Планинците и без това бяха побеснели след лошите вести от Джелалабад и тя усещаше, че им трябва само една искра, за да преминат в действие. Всички горяха от желание да отмъстят за поражението на сердаря си и да излеят гнева си върху безпомощните заложници. В този миг чу вика на друг пазач, който се опитваше да вразуми другарите си и им напомняше, че заповедта на Акбар хан гласи никой да не се докосва до Айша. Този вик й вдъхна смелост и тя се обърна към мъчителя си:

— Така ли ти нареди Акбар хан? — изкрещя сърдито тя, без да обръща внимание на болката в ръцете си. — Той ли заповяда да избиете пленниците? Ти не разбираш ли, че след като е загубил битката при Джелалабад, трябва да му останат повече козове за преговори? Да не мислите, че ще ви бъде благодарен, като се върне?

Мъжът я изруга, нарече я пачавра и предателка, но моментално пусна китките й. Тя политна напред и едва не падна. Пазачът изрева нещо на стълпилите се наоколо мъже и те се оттеглиха с недоволно мърморене. Невъоръжените англичани бяха опрели гръб на стената и се готвеха да се защитават с голи ръце.

Анабел затърси с поглед Кит и видя, че той се е изправил, макар че кръвта продължаваше да струи от раната в ръката. Тя беше виновна за това: как можа да прояви престъпно лекомислие в такъв важен момент? Знаеше, че няма да й позволят да иде отново при заложниците, и се опасяваше, че ще загуби разума си. Изпълнена с омраза към себе си, тя прие безропотно наказанието и даде воля на сълзите си едва когато пазачите я блъснаха в стаичката й и спуснаха тежкото резе на вратата. Ами ако раната на Кит беше смъртоносна? Лековете и превръзките бяха рядкост, тя знаеше, че заложниците нямат почти нищо, и това я подлудяваше. Стаите им бяха все така мръсни, бълхите и дървениците се разхождаха свободно… Ами ако раната на Кит се възпалеше? Тя продължи да се самообвинява и да плаче, докато изтощението я надви и потъна в дълбок, непробуден сън.

Вълнението навън се уталожи бързо и отстъпи място на потискаща тишина. Обитателите на крепостта не се показваха навън, заложниците също се бяха изпокрили. Дойде вечерта и обстановката се промени рязко. Тъмнината се огласи от конски тропот и диви викове, Анабел скочи замаяно си и отново се покатери на леглото, за да погледне какво става.

Акбар хан влезе в двора начело на изненадващо голям отряд свои привърженици.

Айша впи очи в силната, набита фигура и се опита да познае какво е физическото му състояние и настроението му, но от това разстояние й беше невъзможно. Стори й се, че той слезе от седлото с необичайна бавност, запита се дали пък раменете му не са някак увиснали, дали крачката му не е по-малко енергична от обикновено, но не можа да си отговори на въпросите, защото той прекоси забързано двора и изчезна в една врата под прозореца й.

Тя скочи от леглото и се заразхожда напред-назад, измъчвана от нерадостни мисли. Едва успяваше да потиска треперенето си. Сигурно той беше намислил какво да прави със заложниците, какво да прави и с нея. Дали смяташе да я остави тук? Не, смъртта беше за предпочитане пред този каменен затвор.

Айша усети приближаването на посетителя още преди да е чула стъпките му. Докато седеше затворена в тази стая, бе развила способност да се вслушва и в най-малките шумове наоколо, да улавя най-фините им отсенки. Обзета от паника, тя се сети, че по бузите й още има следи от дългия плач, че очите й са червени и подути, а косата в пълно безредие. Наведе се над каната и наплиска лицето си със студена вода. Само след минута Зобайда отвори вратата.

— Пазачите имат заповед да те отведат при Акбар хан — проговори с треперещ гласец тя като вероотстъпник, произнесъл името на господа. — Ще ти помогна да се оправиш.

Анабел прие с готовност помощта й. Във всяко друго място и при всички други обстоятелства тази подготовка се извършваше извънредно грижливо: гореща, ароматна баня, благовонни масла, обличане в мека коприна. Слугините четкаха косата й, сплитаха я на плитки и я кичеха с цветя, за да е красива в мига, в който ханът отметне булото й. Тук имаше само студена вода, прост сапун и износените дрехи, с които беше пътувала. Айша направи всичко възможно да изглежда добре. Най-важното беше, че когато влезе в стаята му, се чувстваше чиста.

Акбар хан седеше зад писалището, скръстил ръце пред гърдите си, с очи, устремени в някаква точка в далечината. Когато Айша влезе и вратата се затвори зад пазачите й, сините очи се впиха в нея и я загледаха безизразно.

— Изглеждаш уморен — прошепна тя, без да е получила позволение да заговори.

Устните му се изкривиха в усмивка.

— Наблюдението ти е точно, Айша.

Младата жена направи крачка напред и продължи с нарастващо съчувствие:

— Ще ми позволиш ли да облекча страданията ти?

Мъжът поклати глава.

— Не… не, още не. — Облегна лакти на масата, опря брадичка на дланите си и я изгледа изпитателно. — Свали булото си.

Тя откопча иглата и пусна мекия плат настрана.

— Свали го цялото.

Айша издърпа шала от главата си и светлината на свещите падна върху дебелата медноцветна плитка, обхвана нефритовите ириси на очите й, които въпреки тъмните сенки светеха като скъпоценни камъни на бледото лице.

— И ти не изглеждаш така, сякаш през последните седмици си живяла леко — проговори глухо той.

— Не мога да живея като пленница — гласеше краткият отговор.

Акбар хан отново направи опит да се усмихне.

— Права си. И аз не бих могъл. Смятам обаче, че усамотението ти е дало достатъчно време и възможности да обмислиш въпроса, който обсъдихме миналия път. Тогава не беше сигурна в отговора, помниш ли?

Коя съм аз, бе попитала тя. Нима дълбоко в себе си не съм неверница? Тогава тя наистина не знаеше отговора, но сега беше уверена в себе си.

— Знаеш ли отговора днес, Айша?

Младата жена кимна бавно, макар да беше наясно, че истината я осъждаше на смърт. Разбираше обаче, че не може да излъже.

— Вече не съм истинска феринджи и не бих могла отново да стана част от моя народ след всички години, които прекарах до теб — отговори спокойно тя, — но дълбоко в себе си принадлежа на тях.

— Значи дълбоко в себе си се чувстваш англичанка — повтори замислено той и поглади брадата си. — Това не звучи много ясно, Айша, и не е много приятно. Как можеш дълбоко в себе си да се чувстваш част от стария си народ, а всъщност да не можеш да живееш с тях и като тях?

— Ти ме въведе в този нов живот — отговори смело тя. — Ако не беше започнал онази сложна игра, щях да продължа да живея като афганистанка и нямаше да открия, че в най-дълбоката си същност продължавам да съм англичанка. Аз бях доволна от живота, който водех. Бях сигурна, че съм Айша.

— Но сега не си — установи той, без да възразява на обвиненията.

— Така изглежда — съгласи се просто тя. — Но не съм и Анабел Спенсър, или поне онова, което тя би трябвало да бъде.

За момент се възцари мълчание. Ханът я погледна пронизващо и заповяда:

— Сложи си булото. — Когато тя направи, каквото й бе заповядано, той плесна с ръце и пазачите застанаха на вратата. — Отведете я — проговори уморено той, стана и пристъпи към запотения прозорец. Остана с гръб към нея, докато тя се колебаеше, питайки се дали би могла да постигне отново странното доверие, което преди малко се бе появило помежду им. Ала грубите мъжки ръце я повлякоха към вратата, а един глас я изруга по начин, който никой не си беше позволявал по отношение на любимката на Акбар хан.

Без съмнение, любимата жена беше изпаднала в немилост. Айша хвърли последен поглед към силната, набита фигура до прозореца, после излезе с достойнство от стаята и без много церемонии бе отведена в затвора си.

Какво сега? Тя погледна китките си, стегнати от двете сребърни гривни. Все едно каква беше дълбоко в себе си, фактически тя продължаваше да бъде собственост на Акбар хан.

Зобайда й донесе чиния със задушено пиле и ориз. През зимата пилето беше истински лукс и очевидно яденето беше приготвено в чест на хана. Айша го изяде без апетит и си легна. Знаеше, че няма да може да заспи. Лежа дълго с широко отворени очи, опитвайки се да си представи раната на Кит и да отгатне какви са плановете на Акбар хан за заложниците. Сега те бяха станали още по-ценни за него, защото бяха предмет на преговори. Учуди се безкрайно, като разбра колко малко я интересува собствената й съдба. Каквото трябваше да стане, щеше да стане.

От другата страна на големия вътрешен двор Кит беше застанал в рамката на вратата и гледаше навън. Нощният въздух вече не беше така хапещо студен и мразовит като през зимата. Той бе изпитал непреодолима нужда да излезе навън и да подиша малко чист въздух, защото помещенията бяха претъпкани с хора, при това не много чисти, и бяха отвратително задушни. Да не говорим за бълхите, които не преставаха да ги мъчат. Ръката му пулсираше болезнено, но се оказа, че е имал късмет и не е загубил нито един от пръстите си. Спомни си как Анабел беше извадила от дланта му острата като кама тресчица и се усмихна унило. Това беше станало във време, когато отчаянието и безнадеждността още нямаха власт над душите им.

— Питам се какво ли е казала, за да предотврати клането…

Кит погледна през рамо и не се изненада, че приятелят му мислеше за същото, за което и той.

— Само Бог знае, Колин. Аз съм виновен за всичко. Как не можах да се сдържа! Проявих престъпно лекомислие, като се поддадох на моментното си желание.

— Не знам как го понасяш — отговори искрено Колин и приседна до него. — За всички ни е достатъчно трудно, но ти… — Той вдигна многозначително рамене. — Ние се чувстваме една общност, Кит. Мъжете имат семействата си, жените се занимават с децата. И в най-тежките времена споделянето на трудностите носи неизмерима утеха.

— По-лошо е друго — отговори горчиво Кит. — Ако знаех какво става сега с нея и каква съдба я очаква, нямаше да се мъча като грешен дявол, Колин. Понякога си мисля, че ще полудея… че вече съм луд. — Той махна с ръка към просторния двор. — Почти съм сигурен, че вторият прозорец отляво е нейният. Разбира се, не мога да се закълна… — Той разпери безпомощно ръце. — Защо не можем да направим нищо, за да й помогнем?

Колин не отговори. Това наистина беше непоносимо. Досега англичаните живееха с мисълта, че където и да отидат, те са господарите и всички са длъжни да им се подчиняват. Те всмукваха това убеждение с майчиното си мляко, като деца ги възпитаваха да му вярват; слугите, все едно местни или чужди, се покланяха дълбоко още пред малките деца и се държаха така, сякаш единствената им задача беше да изпълняват всичките им капризи и да се грижат за удобствата им. Във възпитателните институции им пълнеха главите със същото и им внушаваха, че йерархията е нещо вечно, че привилегиите на аристокрацията ще се запазят завинаги. Който живееше в тази обществена среда, гледаше отвисоко на останалите и всички бяха убедени, че имат право да налагат навсякъде стойностите и нормите на своята класа. Един британски джентълмен не можеше да повярва, че някога би могъл да стане зависим от волята и капризите на човек, който стои по-ниско от него. А сега заложниците на Акбар хан нямаха друг избор, освен ако не предпочитаха масовото клане и мъчителната смърт пред подчинението.

— Отивам да си легна — проговори след малко Колин. — Защо не дойдеш и ти? Няма полза от много размишления.

— Прав си, но някой в стаята ми хърка страховито — отговори Кит в напразен опит да се пошегува и да прикрие мъката си. Той вдигна глава към Колин и се ухили. — Боя се, че е мисис Джонсън, затова не смея да се оплача. Шумът не подобава на една дама, не мислиш ли?

Колин се засмя невесело.

— Длъжен си да пазиш рицарско мълчание. — Той помълча малко и продължи сериозно: — Знаеш ли, иска ми се някой да помогне на малката Бетси Греъм. Всяка нощ я мъчат кошмари. Майка й се опитва да я успокоява, но детето не престава да пищи и никой в стаята не може да спи.

— Питам се дали децата някога ще преодолеят страха си — промърмори замислено Кит.

— Анабел е успяла.

— Така ли мислиш? Аз не съм съвсем убеден, приятелю.

Акбар хан прекара нощта в размисъл… размисъл за поражението. Битката с неверниците още не беше завършила, макар че претърпяното поражение беше наистина страшно. Сега трябваше да създаде нова стратегия. Заложниците бяха решаващи за осъществяването на плана му и трябваше да бъдат отведени далече от Джелалабад, където сега властваше неприятелят. Беше твърде рано, за да признава, че е бил окончателно победен. Но какво щеше да прави с Айша?

Той я загуби, това беше повече от ясно. Оставаше му да реши само един въпрос: какви мерки да вземе? Можеше да й отмъсти по всеки начин, който сметнеше за правилен. И тя, и заложниците бяха само пионки в неговата игра. Ала перспективата за отмъщение не го блазнеше. В началото, обзет от луд гняв, той жадуваше за жестоко отмъщение, сега обаче то щеше да изглежда като празен жест… жест, който нямаше да възстанови честта му и нямаше да му донесе удовлетворение.

Можеше да изпрати Айша с добра охрана в крепостта Мадела и да й нареди да заживее отново стария си живот, разбира се, след като реши въпроса със заложниците. Ако се опиташе да забрави, тя можеше отново да стане афганистанка. Той нямаше да й откаже коне и соколи, щеше да й дава книги, да й осигури компанията на други жени. Съпругите му трябваше да се задоволяват с много по-малко свободи, отколкото бяха дадени на Айша.

Можеше също… Но представата да подари нещо свое на феринджи надхвърляше силите му… просто не беше способен да постъпи така и толкова.

Акбар хан се разхождаше неспокойно напред-назад и преценяваше различните възможности. Трябваше да представи поражението като победа, а това решение изискваше бърза мисъл и незабавна реакция не само от страна на Айша, но и от любовника й, за да могат и двамата да си възвърнат свободата. Никой от двамата не биваше да прояви дори минутна слабост.

Когато настъпи утрото, той повярва, че е намерил решението.

Двадесет и втора глава

— Айша! Айша, бързо, трябва да се събудиш! Дошли са да те отведат. — Страхливият глас на Зобайда изтръгна Анабел от дълбокия сън.

— Кое време е?

— Слънцето отдавна изгря — отговори жената и я раздруса още веднъж. — Трябва да се облечеш добре. Дойдоха да те отведат.

Анабел седна в леглото и преметна крака през ръба. Посегна към жакетчето и шалварите си, но слугинята се намеси със същия страхлив глас:

— Не, казаха да облечеш това тук.

Анабел изгледа неразбиращо грубия черен панталон и вълнения жакет.

— Тези неща не са мои.

— Така заповядаха — настоя Зобайда.

Единственото обяснение беше, че днес щеше да чуе присъдата си. За момент младата жена бе обзета от див ужас. Спокойствието на стоическата й вяра в съдбата избледня пред картините на мъченията. Тя облече грубите дрехи и настръхна. Не беше свикнала с такива платове. Никога преди това не беше носила селски дрехи и грубата материя я драскаше. На кого ли бяха? Черните женски одежди не се срещаха често, а и собствениците им обикновено носеха целия си гардероб на гърба си. Макар да съзнаваше, че това са дреболии в сравнение с онова, което я очакваше, тя се гнусеше от чуждите дрехи, особено като си представяше, че само до преди час те са покривали нечие отдавна немито тяло.

— Казаха да се забулиш, но да не слагаш чадри — допълни Зобайда. — И да си боса. Такава е заповедта.

Забулена, защото присъдата щеше да бъде произнесена от мъже, без чадри, за да няма възможност да се скрие от униженията и позора, които я очакваха, боса, като знак, че е грешница. Едва сега тя разбра, че никога не беше вярвала Акбар хан да я накаже с цялата строгост на Корана. Как бе могла да се заблуждава така? Щом бе решил да накаже своята Айша, за Кит нямаше никаква надежда.

Зобайда й подаде черното було: цветът на унизените, безправни жени на планинците, цветът на падналите в немилост хански наложници. Айша облече черните одежди и с тях се промени цялото й поведение: сведената глава, устремените към пода очи и безсилно увисналите рамене съответстваха на новото й положение. Тя се почувства унизена до дън душа и не се изненада от презрението в очите на пазачите, пред които излезе в този вид.

Тя тръгна зад тях и скоро леденият студ на каменния под проникна в краката й и скова цялото й тяло.

Когато група афганистански войници нахлу в помещенията им веднага след изгрев-слънце, стреснатите заложници решиха, че несъстоялото се клане е било отложено за днес, и наскачаха. При вида на въоръжените мъже с остри шлемове и извадени саби децата избухнаха в плач. Жените побързаха да ги скрият по ъглите и застанаха пред тях, за да ги защитят с телата си. Мъжете, които спяха в първото помещение, наскачаха и се скупчиха около жените, макар да знаеха, че нямат с какво да се отбраняват.

— Какво искате в този ранен час? — попита майор Потинджър, който знаеше малко пачу. — Трябва ли да напуснем това място?

— Това ще реши Акбар хан — отговори един от пазачите. — Търсим Ралстън-хузор.

Кит излезе от вътрешното помещение, където беше постелята му.

— Ето ме.

— Както искате от капитан Ралстън? — попита възбудено Потинджър. — Той е офицер от кавалерията на Нейно величество английската кралица.

— Това надали ще ги впечатли, Потинджър — отбеляза сухо Кит. — Но много ти благодаря за опита да ме защитиш. — Той изпъна мундира си и закопча протритите маншети на ризата си. Кой знае по каква причина, искаше да застане пред съдиите си в най-добрия възможен вид. Беше му много трудно да се примири с липсата на сабята, която трябваше да виси отстрани на колана му. Както и другите, той се чувстваше гол, както във физическо, така и в психическо отношение.

— Готов съм, господа — произнесе бодро той и отдаде чест.

— Кит!

— Не, благодаря, Колин — отговори твърдо Кит и спря с жест приятеля си, който се готвеше да се хвърли върху пазачите. — Не искам тази жертва, защото с нея няма да постигнеш нищо. Колкото по-скоро изведа тези диваци оттук, толкова по-бързо ще престанат да плачат малките. — Той тръгна решително към вратата и пазачите го последваха по петите.

Щом излязоха на двора, Кит вдигна глава към небето и неволно се възхити на назъбените, покрити със сняг върхове на Хиндокуш. Малки бели облачета се гонеха по прозирно синьото небе и уханието на идващата пролет изпълваше въздуха. Все още се усещаше миризма на сняг, паднал в планините, но тя беше смесена с аромата на първата зелена трева. Хладният вятър разроши косата му. Какъв прекрасен ден за бозкаши. Всичко изглеждаше ясно; той беше подготвен за смъртта с всяка фибра на тялото си; усещаше с болезнена яснота пътя под краката си, напрегнатите мускули, които се стягаха и разпускаха равномерно, кръвта, която пулсираше във вените му, равномерните удари на сърцето си.

Стигнаха до една врата в задния край на двора. Гадната миризма на стари стени, пропита с вонята на бедността, го удари в носа и омърси свежото обещание на утрото. Той спря за миг, преди да влезе в мрачното помещение, за да запечата гледката на небето завинаги в съзнанието си. Дали спомените оставаха и след смъртта? По-добре не. Той се изправи гордо и си каза, че спомените само ще затруднят приемането на окончателната присъда.

Един от пазачите го побутна напред и той влезе, преди да са го блъснали по-силно. Знаеше, че, ако го докоснат, няма да се овладее… но ако приемеше предизвикателството, смъртта му щеше да бъде бърза и безболезнена.

Влязоха в приемната на Акбар хан и Кит примигна заслепено. Очите му трябваше първо да привикнат с полумрака. Покрай стените бяха застанали мъже с тюрбани и остри бойни шлемове, с ножове в богато украсените колани, някои дори с копия и остри мечове в ръце. Всички бяха въоръжени като за война, не за състезание. Акбар хан беше застанал на малък подиум в задната част на стаята с тюрбан на главата и меч в десницата.

— Добро утро, Ралстън-хузор — проговори на английски той.

— Добро утро, Акбар хан — отговори учтиво Кит, сякаш се намираше в някой английски салон.

Акбар хан посочи на пазачите къде да отведат подсъдимия. Сердарят беше застанал така, че да може да обходи с поглед цялото помещение и да държи под око всички присъстващи.

Кит застана мирно и си пожела да притежава поне малко от неподвижността на Анабел. Не вярваше, че ще я доведат тук едновременно с него, затова стоеше спокойно. Само да знаеше какво я очаква!

Вратата се отвори. Влязоха още шест жилзаи, а зад тях вървеше Айша. В първия момент Кит изобщо не позна черната, приведена фигура. После усети как слепоочията му започнаха да пулсират болезнено. Какво й бяха сторили, за да постигнат това пълно подчинение? Трябваше да стисне здраво зъби, за да запази самообладание, защото знаеше, че и най-малкият признак на вълнение ще се изтълкува зле.

Акбар хан даде някаква заповед на пачу и гласът му отекна в каменните стени. Мъжете, които бяха довели Айша, се хвърлиха към нея и я сграбчиха безмилостно. Пред очите на Кит падна мъгла. С гневно проклятие на устните си той се втурна напред, за да я защити, но усети пронизващия поглед на сердаря и макар че не проумя посланието в него, спря и застина неподвижен.

Изблъскаха Айша в средата на помещението и тя падна на колене пред Кит. Той я погледна с нямо отчаяние, докато пазачите й, доволни, че са се отървали от неприятната задача, се отдалечиха с израза на мъже, за които жените нямат никакво значение, и се присъединиха към другарите си до стената.

Акбар хан заговори на пачу и произнесе цяла реч. Кит не разбра нито думичка от казаното. Лицата на жилзаите ставаха все по-мрачни, доколкото това изобщо беше възможно. Изведнъж той чу едва доловим шепот и наостри уши. Анабел му превеждаше на английски думите на хана, като продължаваше да стои на колене пред него със сведена глава. Думите излизаха глухи и бързи под черното було.

— Той ме дава на теб… това е обида, не подарък. Той смята, че съм недостойна за него и ме хвърля в краката на един феринджи, който не заслужава нищо по-добро от станалата безполезна собственост на един афганец. Според законите на гостоприемството ти си длъжен да приемеш подаръка. Друг закон на тази страна изисква от теб да ми осигуриш добър живот… доколкото можеш. Акбар хан ти преотстъпва отговорността за нещо, което вече няма стойност за него и го е захвърлил. Според същите тези закони ти можеш да правиш с мен, каквото искаш. Аз съм нищо.

Кит слушаше невярващо. Думите на Акбар хан изпълваха задушното помещение, преливаха от презрение и отвращение, бяха пълни с подигравка, предизвикваха у слушателите му иронични смехове и груби думи. Всички се радваха на тази изобличителна реч. Кит чу как шепотът в краката му се поднови и отново се вслуша внимателно, без изобщо да поглежда надолу. Знаеше, че трябва да се придържа към указанията й.

— Трябва да се разгневиш от обидите и да им отговориш достойно, за да останат доволни. Кажи, че няма да приемеш такъв дар… че гордостта на твоята раса не ти позволява да приемеш нещо, което е загубило стойността си за домакина… Мисли като афганец!

В тази последни думи звънтеше настойчивост. Велики Боже, как да мисли като афганец? Какъв кодекс на честта и обидите важеше тук? Един мъж нямаше право да отблъсне подарък от домакина си, той помнеше това от нощта, когато Акбар хан му подари Айша. Тогава не можеше да откаже щедрия дар, без да рискува живота си. Тогава беше проумял обидата, която се криеше в този дар: Акбар хан бе удостоил госта си с най-ценното си притежание. Сега осъзна друго: кой знае по каква причина, тази игра не беше предназначена за Акбар хан, тя се провеждаше заради присъстващите жилзаи. Те трябваше да повярват в разиграващата се сцена. Те трябваше да повярват, че той е принуден да понесе обидата, която възстановяваше гордостта и честта на Акбар хан. Кит си каза мрачно, че смъртната присъда щеше да бъде много по-милостива — всички мъже предпочитаха смъртта пред унижението, особено когато ставаше въпрос за нещо толкова маловажно, за един обикновен предмет за всекидневна употреба, каквато беше жената.

„Мисли като афганец!“ Е, той имаше талант и щеше да им изиграе красива драматична сценка.

Кит вдигна глава и в сивите му очи блеснаха светкавици.

— Защо ме обиждаш, Акбар хан? — попита бавно той, стараейки се да произнася ясно всяка персийска дума. — Защо ми предлагаш тази… — Той побутна неподвижната фигура в черни дрехи с върха на ботуша си, — това нещо, което според теб не струва и една овца?

В помещението се надигна одобрително мърморене, макар че мъжете вдигнаха ръце към коланите си. Даже онези, които не разбираха персийски, схванаха какво е казал чужденецът.

— Ти смееш да откажеш подаръка на своя домакин? — попита Акбар хан на персийски и повтори думите си на пачу. Публиката се размърда недоволно, много глави се издадоха напред и Кит разбра, че мъжете чакат само знак, за да се нахвърлят върху него.

— Това е подарък, който ме обижда — заговори сърдито той и отново ритна с ботуша си коленичилата пред него жена. Тя потрепери с цялото си тяло — дали от страх, дали от напрежение или от възмущение пред държанието му, той не можа да реши. Никога не бе преживявал такъв ужас. Акбар хан го бе накарал да премине през всички мъчения на ада, като в същото време му предлагаше изход и възможност да си върне любимата. Ала ако направеше само една грешка, сердарят нямаше да се поколебае да предостави и двамата в ръцете на кръвожадните жилзаи.

— Ти ме принуждаваш в името на гостоприемството да приема жената, която си отблъснал! Искаш да поема отговорността, която ти отхвърляш от себе си, така ли?

— Ще приемеш моя дар, въпреки обидата, или те очаква смърт, Кристофър Ралстън — заяви твърдо Акбар хан. Ръката му се вдигна и хвърли нещо към него. Една сребърна сянка прелетя през стаята и се приземи пред краката на Кит: ключето за гривните.

За момент Кит се обърка, но Айша раздвижи ръце и той видя сребърните гривни. Знаеше какво го чака: ако вдигнеше ключа, щеше да им даде да разберат, че приема обидата. Щеше да напусне това помещение като недостоен и слаб мъж, унизен в очите на всички присъстващи афганистанци, като още един смазан неприятел, неверник от далечния Запад. Акбар хан щеше да излезе от дуела като победител, с възстановена чест.

Кит играеше ролята си все по-добре и едва се сдържаше да не избухне в истеричен смях. Той въздъхна тежко, сякаш се предаваше, и се наведе да вдигне ключа.

Глух шепот премина през помещението. Кит вдигна ключето, пъхна го в джоба си, изгледа презрително коленичилата фигура и изпухтя:

— Хайда да си вървим, жено. — После се обърна и закрачи тежко към вратата. Косите на тила му настръхнаха; всеки момент в гърба му можеше да се забие кама. Чу тихите стъпки на босите й крака и въздъхна облекчено, като разбра, че тя го е последвала и че никой не прави опит да им попречи. При мисълта за ледените й стъпала в гърдите му се надигна гняв, но сега не беше време за това. Трябваше по-бързо да излязат оттук.

Двамата минаха по каменния коридор и излязоха в двора. Никой не ги следваше, дори пазачите бяха останали при хана. Слънцето грееше високо в небето. Едно врабче подскачаше в праха и ги поглеждаше дръзко. След малко разпери крилца и полетя към стената.

Кит спря, Анабел направи същото.

— Наистина ли всичко свърши? — попита невярващо той. — Наистина ли сме свободни? — Гласът му прозвуча чуждо, той говореше, без да се обръща.

— Да — отговори тихо тя. — Разбираш ли защо…

— Мисля, че разбирам — прекъсна я нетърпеливо той. — Ханът не можеше просто да те върне на собствения ти народ. Това би означавало да признае публично поражението си.

— Точно така. Той разигра тази сцена не толкова заради себе си, колкото заради привържениците си… Един хан не бива да показва слабост.

— Има ли в тази крепост място, където можем да се скрием? — пошепна нетърпеливо той. Двамата продължаваха да стоят разделени, Кит отпред, облечената в черно афганистанка на установеното разстояние зад него.

Анабел си припомни, че вече е била тук, и направи опит да се усмихне.

— Ще идем зад оборите. Тръгни наляво и заобиколи онази ниска сграда.

— Дали някой ще ни попречи? Не мисля, че бих издържал още един сблъсък.

— Не вярвам. След това тежко изпитание ни е позволено да си поближем раните.

Кит направи гримаса. В това отношение афганистанският кодекс не се отличаваше от английския. Запита се защо се чувства така, сякаш е умрял и още не е възкръснал. Последва указанията й, докато тя продължаваше да върви на три крачки зад него, и скоро стигнаха в края на ниския обор. Пазачите на конете ги огледаха любопитно, но никой не им попречи да продължат пътя си.

Между крепостната стена и стената на обора беше студено и сенчесто, глинестата почва беше твърда като камък, вонеше на конска тор.

Айша свали черното було и Анабел въздъхна от облекчение, когато освободи носа и устата си от гадната миризма.

— Толкова ме беше страх, че няма да се справиш — прошепна тя и се облегна изтощено на стената. — Съмнявах се, че можеш да разбереш смисъла на играта.

— Вие, които сте без вяра… — проговори тържествено той в напразен опит да се пошегува. — Никога преди това не съм участвал в толкова отвратителен театър.

— О, феринджи — промърмори подигравателно тя. — Сигурно представлението ти се е сторило недостатъчно изискано? Или те е заболяло, че трябва да играеш според правилата на афганистанската игра? Толкова ли дълбоко е ранена гордостта ти? Все пак беше по-добре, отколкото да участваш в бозкаши като трофей, нали?

Кит затвори очи и стисна здраво зъби, за да не даде воля на гнева си. Той съзнаваше, че сега между тях ще застане нещо ново. Ужасяващият страх от изминалите месеци би трябвало да изчезне, но той продължаваше да ги разделя като отрязана ръка, която още дълго време боли. Трябваше да изградят връзката си отначало със съзнанието, че сега принадлежат само един на друг. Той трябваше да разбере и да приеме, че Анабел не може лесно да се отдели от Айша, че преходът ще бъде дълъг и мъчителен.

Той свали булото от главата й и я взе в прегръдките си.

— Нека не се караме, любов моя… не сега. Боли ме за онова, което е трябвало да изживееш през последните часове, но помисли, че и моето положение не беше по-добро. — Той приглади назад една непокорна медноцветна къдрица. — Всичко свърши и сега ще започнем отначало. Сега си една от нас.

— Наистина ли? — Гласът й прозвуча учудващо безизразно. Тя беше загубила обичайната си самоувереност. — Нямам представа какво ще правя оттук нататък. Не знам откъде да започна. Как ще живея в онези задушни стаи, непрекъснато заобиколена от толкова много хора? Аз не съм една от тях, Кит. Не съм нито англичанка, нито афганистанка. Онова, което стана след клането в прохода Коорд-Кабул, ми отвори очите. И всички знаят, че не съм една от тях.

— Довери ми се — предложи с усмивка той. — Аз ще се грижа за теб.

Брадичката й се повдигна, в очите й блесна част от старата ирония.

— Ти се закле да станеш мой господар, Кристофър Ралстън. Ти обеща да ми осигуриш добър живот и да се грижиш за мен според възможностите си, както правеше Акбар хан през изминалите осем години. Аз съм твоя собственост. Ти имаш ключа. — Тя вдигна ръце и се изви така, че единственият слънчев лъч, който проникваше в това тъмно място, да падне върху двете сребърни гривни и да ги накара да заблестят.

Кит я погледна недоволно и се запита дали все пак гневът нямаше някакъв дълбок смисъл. Кой знае по каква причина Анабел беше решена да го предизвика, без да съзнава, че след всичко, което преживяха тази сутрин, той просто нямаше сили и енергия да устоява на предизвикателствата й. И друг път беше правила така. Да, може би гневното избухване беше тъкмо на място.

Той извади ключа от джоба си и го бутна грубо в ръцете й.

— Ключът е твой. Гривните са твои. Носи ги, ако искаш, свали ги и ги хвърли, ако искаш, аз няма да ти се меся. Това си е твоя работа. — Той махна сърдито с ръка и продължи: — Искам само да те предупредя, и то съвсем почтено: писна ми от вашите афганистански речи, освен това тази сутрин се наслушах на обиди за няколко години напред. Затова ако си решила да се караш с мен, мис Спенсър, ей сега ще започна да крещя, и то с най-голямо удоволствие.

Сивите очи я пронизаха неумолимо. Айша застина неподвижна в грубите черни дрехи, които подчертаваха още повече медноцветния блясък на косите й и грамадните нефритови очи на бледото лице.

— Прости ми — прошепна тя. — Не исках да се скараме.

Кит пое дълбоко въздух.

— Добре. Защото нито мястото, нито времето са подходящи за спор. — Той повдигна брадичката й и сложи върху устните й нежна целувка. Безучастието й го стресна до смърт. — Какво има, любов моя? — усмихна се окуражително той и помилва бузата й.

— Нищо — отговори беззвучно тя. — Не знам какво ще правя сега.

Откога Анабел-Айша се затрудняваше да вземе решение за своите думи или действия? Изведнъж Кит осъзна, че тя е изгубила вътрешната си енергия, силата, която я тласкаше да върви напред, волята за живот. Прозрението беше шокиращо. Очевидно отчаяната борба преди малко беше изчерпала и последните им резерви. Ако тя не му беше превела речта на Акбар хан и ако не бе го накарала да мисли като афганец той нямаше да се сети какво се очаква от него, щеше да направи погрешен ход и двамата щяха да умрат от жестока смърт.

Крайно време беше да вземе кормилото в свои ръце. Сега Айша беше в неговия свят и принадлежеше много повече към него, отколкото преди месеци в укрепеното селище, когато беше останала при него по своя воля, но отказваше да се обвърже по-тясно със сънародниците си. Сега беше негов ред да държи юздите.

— Няма нищо — проговори бодро той и улови ръката й. — Ти може би не знаеш какво ще стане сега, но аз знам. Оставих те да ме тормозиш с проклетите афганистански ритуали, без да се противя, така ли беше, моя Ана? Искам да ти кажа, че никога вече няма да се държа като нещастен новобранец, загубил ума си при тържествена церемония. Време е и ти да приемеш някои от моите ритуали, или поне един от тях.

Той я повлече след себе си през двора към квартирите на заложниците.

— За какъв ритуал говориш? — попита задавено Анабел. — Не искам да влизам там, Кит.

— А ти как би описала варварската церемония преди малко, ако не като ритуал? — попита той и стисна още по-силно ръката й. — Сега ще се запознаеш с една от церемониите на сънародниците си, мис Спенсър.

— О, Кит, ти си жив и здрав! Велики боже, никой не очакваше да те види отново! — Колин, бригадир Шелтън и още двама мъже изскочиха навън, когато Кит и колебливата му придружителка застанаха пред вратата. — Кой, по дяволите…? — Изведнъж Колин спря като закован. — Анабел?

— Тя е — отговори кратко Кит. — Моля те, Колин, не искай от мен да ти разкажа какво се случи, защото съм способен да извърша убийство. Къде е капеланът?

— Бих искала да ми кажеш какво имаш предвид — обади се Анабел и стъпи здраво на босите си пети. Гласът й прозвуча много по-уверено. — Какви бяха тези приказки за вашите ритуали?

— Ще правим сватба — изръмжа Кит и я изгледа строго. — Така се прави в моята страна, когато един мъж заявява съгласието си да поеме отговорността за живота на жената, която обича. Трябва да ни венчаят.

— Каква сватба? — извика лейди Сейл, изникнала в рамките на вратата. — О, небеса, но какво би казала бедната ви майка?

— Мога да си представя, че би въздъхнала от облекчение, мадам — отговори сухо Кит.

Старата дама захапа долната си устна.

— Не разбирам какво смешно има тук, капитан Макензи.

— Моля за извинение, мадам. — Колин се тресеше от смях. — Трябва обаче да признаете, че отдавна не сме имали такъв повод за радост.

Лейди Сейл стисна още по-здраво тънките си устни.

— Може би сте прав… Но щом ще правим сватба, редно е да я подготвим, както трябва. Аз нося отговорност за жените и децата и няма да се задоволя с половинчатости. Как ще се венчае бедното момиче, като си няма рокля?

— Какво значение има роклята? — отзова се сърдито Кит, който след случилото се сутринта беше забравил всяка учтивост.

Лейди Сейл се изправи в цялото си величие.

— Слушайте, Кристофър ако смятате да направите от мис Спенсър почтена млада дама, мога само да поздравя закъснялото ви чувство за отговорност. Но не ви разрешавам да лишите членовете на нашата малка общност от възможността да отпразнуват събитието, както подобава. Не можете да се ожените за нея просто така, не разбирате ли?

Анабел се отпусна бавно на паважа, без да съзнава какво става с нея. Тя беше дошла тук, след като едва се изплъзна от клещите на смъртта, облечена с дрехите на някоя бедна планинка, изобличена пред всички мъже като неверница и предателка, изхвърлена от зенаната и все пак пленница на Акбар хан, и беше доведена от Кит пред тази малка, но сплотена група хора, с които много искаше да се чувства равна, но не можеше… а те се караха за сватбената й рокля!

— По дяволите! — Кит се отпусна на колене до нея и я подкрепи да не падне. — Как можах да бъда такъв глупак! Какво ти е, мила? Не си ли добре?

Лейди Сейл, която изобщо не бе трепнала от неприличните му думи, което беше ясен знак за разрушителното въздействие на пленничеството върху добрите маниери, го избута настрана.

— Бедното момиче е напълно изтощено и това не ме учудва. Не знам как щяхме да се справим без нея през последните месеци… Сигурно се е чувствала ужасно самотна.

— Вече съм добре, лейди Сейл — отговори смело Анабел. — Само съм малко объркана. — Тя протегна ръка на Кит, който й помогна да се изправи. — Искам да махна тези дрехи — продължи решително тя. — Навсякъде ме сърби. Питам се дали мога да се върна в зенаната, за да поискам от Зобайда собствените си дрехи.

— Я не говори глупости. Разбира се, че не можеш да се върнеш — отсече Кит. — Ти не си вече част от зенаната, Анабел. Не ти ли го казаха достатъчно ясно?

Младата жена прехапа устни. Това беше вярно. Ако влезеше в афганската зенана, щяха да я посрещнат като натрапник. Беше й невъзможно да остане с единия крак в стария си живот, както правеше досега. Това беше наказанието, наложено й от Акбар хан. Защо не изпитваше благодарност към него? Толкова пъти се беше молила за освобождение, беше призовавала боговете да я съберат завинаги с Кит. Защо сега й се искаше да плаче и да се скрие в уединената си стаичка? Как да живее сред тези хора, след като не се чувстваше свързана с тях, в тази теснотия, където нямаше да има дори педя земя лично за нея, както беше свикнала досега? Тя си припомни чувството за самота, когато й се искаше да е навън и да играе на сляпа баба с децата; когато стоеше най-отзад и слушаше неделната служба; когато трябваше да си тръгне след поредното посещение и й беше мъчно да напусне сплотената английска общност. Нали това беше искала в самотните си часове?

Тя промърмори някакво извинение, отиде малко по-настрана и се отпусна безсилно на сгряната от слънцето земя. Кит направи крачка към нея с болка в сърцето, но в позата й имаше нещо възпиращо и решително и той не посмя да продължи. Разбираше, че тя желае да бъде оставена сама със себе си.

— Ела да обсъдим венчавката с капелана, Кит — нареди лейди Сейл с обичайната си енергичност. — Сигурно ще измислим нещо интересно, за да отбележим едно толкова особено събитие. Нямаме почти никакви припаси, но всеки ще даде по нещо и…

Тя влезе в стаята, без да се обърне.

Кит я последва, защото в момента не му хрумваше нищо по-добро. Колин и бригадирът останаха още малко отвън, загледани в неподвижната черна фигура, която наистина не беше на мястото си в малката им общност, после също си влязоха вътре.

— Айша?

Като чу старото си име, младата жена се събуди от вцепенението си.

— О, Зобайда, какво правиш тук?

Забулената слугиня трепереше от страх. Очевидно се боеше, че някой от чуждите дяволи ще се нахвърли върху нея, и се озърташе трескаво. Тя сложи на земята до Айша един вързоп и обясни забързано:

— Дрехите ти… казаха ми да взема тези, които носиш сега. Те са на майката на козаря.

Това обясняваше всичко.

— Почакай малко. — Анабел се скри в нужника, определен за заложниците, свали дрехите на позора и облече износеното си, но удобно жакетче, шалварите и пантофките си. Въздействието им беше моментално. С тези дрехи се възвърна и чувството й, че отново е самата тя. Която и да беше… Изведнъж този въпрос и перспективата да научи отговора й се сториха невероятно възбуждащи. Тя излезе навън под априлското слънце и връчи черните дрехи на чакащата Зобайда.

Ала когато влезе в мрачната предна стая, пламъчето на самоувереността угасна. Хората, които се бяха събрали във вътрешното помещение, разговаряха сериозно и това й се стори чуждо: мъже и жени заедно, задълбочени в общ разговор, при което способността да се разбират беше съвсем естествена, като въздуха, който дишаха. При влизането й гласовете замлъкнаха и това означаваше, че са говорили за нея.

— Моля за извинение, не исках да ви попреча — прошепна тя и се обърна отново към вратата.

— Мис Спенсър? — В гласа на бригадир Шелтън прозвуча колебание. — Нямате причина да излезете.

Анабел направи с ръка жест, който би трябвало да означава учтив поздрав, и направи още една крачка към вратата.

— Анабел! — Гласът на Колин я спря, но само за миг. Когато направи следващата крачка, той повтори настойчиво: — Анабел!

Кит не каза нищо, а продължи да си седи на широката каменна рамка на прозореца. Анабел трябваше да дойде при тях по своя воля и сама да проумее, че е добре дошла. Само неговите уверения нямаше да постигнат нищо.

— Елате и седнете, мила. — Мисис Андерсън заговори с обичайната си любезност и потупа пейката до себе си. — Тъкмо обсъждахме предстоящата сватба… сигурна съм, че ще бъде прекрасно! — Тя потърка ръце и се засмя. — Всички момиченца искат да бъдат шаферки.

Анабел се обърна и се усмихна принудено.

— Много сте мила, но виждам…

— О, я ела тук и седни, любов моя! — Кит беше избрал подходящия момент да се намеси и допусна в гласа си само леко нетърпение. — Освен всичко друго, нашите хора искат да чуят мнението ти за плановете на Акбар хан. Как, мислиш, ще действа той след поражението при Джелалабад?

— Точно така, мис Спенсър — подкрепи го бригадирът. — Вашето мнение е извънредно ценно за нас.

Това беше обичайната територия на Айша и тя беше свикнала да дава своя принос. Може би това щеше да й помогне да преодолее пропастта.

— Не вярвам, че той ще ви позволи… че ще ни позволи да останем толкова близо до Джелалабад — отговори предпазливо тя и направи крачка в обратна посока, но не прие предложеното й място. — Той трябва на всяка цена да запази спечеленото, а заложниците са най-ценното му притежание в случаи на още поражения. Мога да си представя, че ще ни премести по-навътре в планината.

— Дали това ще стане скоро? — попита делово майор Потинджър.

— Да — кимна тя. — Сигурно много скоро. — Погледна към Кит и направи опит да се усмихне. — Тази сутрин мъжете бяха въоръжени и готови за път, нали, Кит?

— Боя се, че си права — съгласи се мрачно той. — Как си възвърна дрехите?

— Зобайда ги донесе — обясни тихо тя. — Майката на козаря държала много да получи обратно своите. Вероятно са й единствените.

Кит скочи на крака, сякаш бе намерил решението.

— Моля ви, господа и дами, да ни извините за момент. С Анабел трябва да обсъдим някои неща. — Той стана и тръгна към вратата. Гласът му беше тих, но категоричен: — Ела, моя нова отговорност. Ще се поразходим малко под слънчевата светлина.

Айша му позволи да я изведе на двора.

— Какво имаме да обсъждаме?

Очите му се присвиха.

— О, какво ли не! Сега, когато си възвърна дрехите, ми стана по-лесно да проумея случилото се. Ние сме свободни, Анабел.

— Но не можем да се движим безпрепятствено — възрази с болка тя.

— О, пак ли започваш! — извика ожесточено Кит. — Аз имах намерение да се венчая за теб в най-хубавата църква на Лондон — в „Сейнт Джордж“ на „Хановер Скуеър“, да намеря семейството ти и да го поканя, да поканя всичките си роднини и да ти осигуря почетна свита от Седми драгунски полк…

— Аз може да ти създавам ядове, но ти си един мечтател — прекъсна го твърдо тя. — В кои облаци витаеш? Искам да разбереш, че още не съм решила дали искам да се омъжа. Дълбоко в себе си съм станала част от теб, но не мога да се съглася с ритуалите ви. Още не знам дали съм станала част от твоята раса.

Кит я погледна с помрачняло лице.

— Ако си мислиш, че имаш някакъв избор, скъпа, трябва да те уведомя, че се лъжеш. Съветвам те да обмислиш внимателно положението си — и то колкото се може по-бързо. Женитбата е единствената възможност да намериш истинското си място сред нас. Трябва да се придържаш към нашите правила, разбери!

Анабел изрита едно камъче и отговори спокойно:

— Не мисля, че моментът е подходящ за такава дискусия. Я виж кой идва.

Кит проследи погледа й и видя, че през двора върви Мохамед Шах хан, заместникът на Акбар хан, придружен от обичайната въоръжена свита.

Когато ханът се приближи до тях, Анабел вдигна автоматично ръцете си към челото. Само след миг обаче тя усети как нежните ръце на Кит уловиха китките й.

— Вече не е нужно да правиш това — проговори спокойно той. — Погледни го в лицето.

Тялото й се разтърси от силни тръпки, но тя вдигна смело очи към афганистанския главатар и произнесе спокойно на пачу:

— Какви новини ни носиш, Мохамед Шах хан?

— Пленниците ще бъдат отведени. Имате един час да се приготвите — отговори с безизразно лице той.

— Къде отиваме?

— Не е твоя работа да питаш.

Младата жена сведе глава и се върна с Кит в предното помещение, където ги чакаха заложниците.

— Ти искаше сватба, Ралстън-хузор. Е, кога и къде?

Мъжът стисна зъби и отново си припомни, че невъзвратимата загуба на Айша не може да бъде дреболия за Анабел Спенсър.

Двадесет и трета глава

Керванът следваше пътя си, облян от светлината на пролетното слънце. Оскъдните вещи на пътниците бяха събрани в торби и вързопи. Анабел яздеше отново верния си Чарли, децата и повечето жени бяха възседнали понита или се люшкаха в кошовете на камилите. Придружаващите ги войници яздеха с мрачни лица и сянката на непознатата цел нарушаваше хармонията, която групата беше постигнала в Будиабад.

При Тезен керванът се сблъска отново с ужасяващите остатъци от кланетата в проходите. Войната още не беше свършила, съдбата им беше несигурна, както в самото й начало. Победата при Джелалабад ги беше доближила до желаната свобода, но само с една крачка. В Тезен оставиха генерал Елфинстоун, който беше толкова изтощен, че не можеше да продължи пътя си. Колин и майор Потинджър получиха заповед да останат с генерала и Кит се натъжи от сбогуването с приятеля си.

Колоната спря в планинското село Зандех. Анабел огледа жалките глинени колиби с тесни прозорчета, препречени с клони, видя и обичайната стражева кула, която сякаш се беше вкопчила с нокти в планинския склон. Селото приличаше на всички онези села, в които тя беше нощувала с Акбар хан при обиколките му из страната, и не я изненада, но за спътниците й то щеше да представлява истински шок.

— Тук ли ще останем? — Пискливият гласец на Мили Драйтън отекна в тишината. — Но тук е много по-страшно, отколкото в крепостта!

— Така се живее в планината, феринджи — промърмори презрително Анабел. Днес нямаше търпение да слуша оплакванията им от лошите условия. Повечето заложници не преставаха да се оплакват, някои сериозно, някои с шеговито примирение, но само тя знаеше, че те се оплакваха от онова, което беше неотменима съдба на повечето афганистанци, които полагаха нечовешки усилия да изживеят достойно краткото време между живота и смъртта, но най-вече да оцелеят. Имаше моменти, в които въздишките, недоверието и критиките я ядосваха повече, отколкото можеше да понесе.

Кит чу обвинението в тона й и въздъхна за хиляден път. Не можеше да разбере защо радостта и облекчението, които и двамата би трябвало да изпитват, липсват толкова очевидно. А какво бе станало със страстта и тясната връзка помежду им, създала се през онази нощ в стаичката й? При дадените обстоятелства двамата бяха лишени от плътските радости — нямаха нито място, нито време да останат насаме, но все пак бяха заедно в нещастието и от това би трябвало да се породи известна близост. Ала Анабел оставаше затворена и недостъпна, и през повечето време се отнасяше към сънародниците си с неосъзнато презрение, което твърде много му напомняше за Айша. Онова, което го довеждаше до ръба на отчаянието и беса бе, че тя се отнасяше по същия начин и към него, сякаш той изобщо нямаше значение в живота й. Дали се беше излъгал в нея? Един ден, когато дойдеше освобождението, Анабел Спенсър можеше да се върне отново към живота, който би водила, ако не бяха убили родителите й. Дали можеше да бъде сигурен, че тя ще тръгне с него? И ако не вярваше в това, какво бъдеще ги очакваше?

Анабел беше слязла от коня и разговаряше с мъжете от ескорта. Кит я наблюдаваше внимателно и забеляза, че макар да не свежда очи, тя все още е запазила част от предишното страхопочитание към мъжкия пол. Това го вбеси, особено като го сравняваше с поведението й спрямо сънародниците им.

— Шестима селяни са получили нареждане да освободят къщите си за нас — обясни тя на бригадир Шелтън. — За тях и за семействата им това означава нови лишения и оскъдица, затова ви препоръчвам да приемете предоставения ви подслон със съответната благодарност.

— Колко време ще останем тук?

Анабел вдигна рамене.

— Не искат да ми кажат. Мисля, че и самите те не знаят. Всичко зависи от това как ще се развият нещата за Акбар хан. Селяните са получили нареждане и да ни хранят, което, разбира се, им е извънредно неприятно; те имат твърде малко храна и са се сдобили с нея с големи усилия, затова сега им е много трудно да я споделят с феринджи. Моля и вас, и хората ви да проявявате необходимата деликатност, докато сме тук.

Кит усети, че и последното му търпение се е изчерпало. Видя трудно сдържания гняв на бригадира, който мълчеше само защото имаше насреща си дама, иначе не би позволил никой да му говори с този тон. Той реши да сложи край на толерантността и скочи от коня.

— Извинявам се за поведението на Анабел, сър — проговори учтиво той. — Очевидно в афганистанската зенана никой не си дава труд да научи жените на учтиви обноски.

Бригадирът промърмори нещо под носа си, докато лицето на Анабел почервеня до корените на косите от гняв и смущение.

— Как смееш да се извиняваш за моето поведение? — изсъска вбесено тя.

— Беше крайно време някой да го направи, след като ти самата не се сещаш — отговори мрачно той. — Съжалявам, че допуснах това безобразие да продължи толкова дълго. Хайде да си изясним нещата. — Той я сграбчи за лакътя и я поведе по тясната пътека, която извеждаше от площадчето в посока на няколко разкривени, шибани от вятъра дървета от другата страна на селцето.

Заложниците оглеждаха предпазливо мрачните, тъмнокожи мъже от селото Зандех и усещаха враждебността им към неверниците. Жените не се виждаха, макар че всички усещаха върху себе си невидимите им очи. Това не беше компания, която би могла да прогони чувството за безнадеждност.

Кит и Анабел отидоха колкото се може по-далеч от любопитните очи и уши и се изправиха с мрачни лица един срещу друг.

— Опитвах се да проявя разбиране — започна той, — но търпението ми свърши. Какво искаш, Ана?

— Какво? — Тя махна пренебрежително с ръка. — Какво значение имат моите желания?

— Не ми обръщай гръб, нахално малко хлапе!

Тя се обърна и го погледна право в лицето.

— Не исках да те обидя, Ралстън-хузор.

— О, не — отговори тихо той. — Никога вече няма да ме наричаш така и завинаги ще изхвърлиш думата феринджи от речника си. Е, какво искаш от мен?

— От теб? Защо би трябвало да искам нещо от теб или от когото и да било другиго?

— Защото те обичам, непоносима жено! — Той я сграбчи за раменете и я разтърси с все сила. Отдавна беше искал да я пораздруса и най-после го направи. — А когато хората се обичат, тогава те искат и очакват нещо един от друг, освен това искат и очакват да си дадат нещо един на друг. Разбра ли ме най-после?

— Никак не ми е лесно да те разбера, когато главата ми всеки миг ще падне от раменете! — извика сърдито тя. — Престани да ме друсаш, ако обичаш!

— О, Боже! — Той я притисна към себе си със същата сила, с която досега я беше разтърсвал. — Знаех си, че един ден ще ме накараш да се самозабравя. — Приглади назад косата й, прокара длан по лицето й, за да открие наново любимите черти, да поднови познанството с меката, топла кожа. — Ана… мила моя Ана, трябва да ми помогнеш. Кажи ми какво да направя, за да си щастлива.

Тя чу отчаянието в гласа му и постепенно осъзна колко егоистично се е държала през последните дни. Защо беше издигнала тази стена около себе си? Затворена в собствения се объркан свят, тя беше забравила, че Кит също е объркан. Струваше й се, че той няма право да се обърква, защото стоеше там, където винаги беше стоял и общуваше с хората, с които винаги беше общувал. Тя беше тази, която бе изтръгната из корен и бе принудена да живее с хора, които бяха съвсем различни от хората в предишния й живот. Не тя беше виновна, че бяха станали толкова много неща, за които Кит трябваше да се чувства отговорен. Струваше й се, че е загубила твърдата си вяра в силата на съдбата, и хвърляше вината за жалкото си състояние върху най-удобната жертва… точно върху човека, който най-малко заслужаваше студенината й. Тя го отблъсна от себе си, държеше се с хладно равнодушие към спътниците си, не обръщаше внимание на оправданите им страхове и оплаквания, и причиняваше болка на Кит.

— Мисля, че трябва да ме раздрусаш още веднъж — прошепна невярващо тя и на лицето й се изписа жалка усмивка. — Не знам как си ме понасял през цялото това време… и защо. Държах се отвратително, нали?

Той се отдръпна назад и я погледна въпросително.

— Слушай, каква игра играеш пък сега?

— Това е несправедливо! — извика възмутено тя. — Аз ти се извинявам най-искрено, а ти ме обвиняваш, че играя.

— Трябва да признаеш, че извинението дойде малко внезапно — промърмори той и впи поглед в очите й. — Ако малкото разумно приложено насилие доведе до такава решителна промяна, питам се какво ли ще постигна с малко разумно приложена любов…

— Защо не опиташ? — предложи нежно тя, обви ръце около шията му и се надигна на пръсти.

Кит я прегърна, притисна я до себе си и проговори също така нежно:

— Никога не съм оставял предизвикателствата ти без отговор, любов моя, и сега ще те любя, та ако ще да ни наблюдават хиляди враждебни очи!

Тя се изсмя с тихия смях на възбудата и в очите й блесна хлапашката дяволитост, която толкова му беше липсвала в последните дни. Но когато се отпусна на тревата усети, че тя е влажна.

— Тревата е влажна — оплака се тя, когато Кит свали шалварите й и голото й задниче се опря в земята.

— Ей сега ще се справим — отговори с усмивка Кит и я притегни върху корема си. — Заповядайте, мадам. По-добре ли е така?

Анабел го възседна, той затвори очи и се остави в ръцете й. Умелите движения на таза й го поведоха към розовото небе на насладата. Ръцете му обхваната талията й, докато тя се движеше с все по-голяма скорост и водеше двамата към върха. Освобождаването се изля в луд смях.

— О, моя Ана — въздъхна той и примижа, от задоволство. — Ако знаеш как ми липсваше. Ти си истинско чудо.

— Значи не съм само една отвратителна, самодоволна, мрачна и неблагодарна жена?

— Е, разбира се, че си и това — подразни я той и я вдигна във въздуха. — Слава Богу, че от време на време се опомняш. Побързай, моля те, достатъчно рискувахме за днес.

Той нахлузи панталона си, без да откъсва поглед от нея. Изчака я да оправи дрехите си и да прибере в плитката няколко изплъзнали се кичури.

— Анабел?

— Да? — Тя го погледна и смръщи чело. — Изглеждаш толкова мрачен. Какво има пак?

— На път съм да ти поставя ултиматум — заяви решително той.

— Смяташ ли, че ще постъпиш умно? — Тя застана пред него и нефритовите очи му заприличаха на бездънни езера.

— Не знам умно ли постъпвам или глупаво. Знам само, че иначе няма да намеря покой.

— Е, какво искаш?

— Да се омъжиш за мен — отговори твърдо той. — Сега.

— Ами ако кажа не?

Кит въздъхна и потърка уморените си очи.

— Тогава ще знам, че не отговаряш на любовта ми. Не мога да се задоволя с трохи и да живея с теб, без да сме венчани, Анабел. Ако ми откажеш, обещавам да ти помагам във всичко, за да намериш мястото си в новия за тебе свят, когато напуснем тази дупка.

— С други думи, ти не искаш да поемеш отговорността. — Тя извъртя умело предложението му. — Както подобава на всеки добър английски джентълмен. — Тя вдигна ръцете си и кимна към гривните, които все още стягаха китките й. — Свали ги вместо мен.

— Дай ми ключето.

Тя го извади от джоба на чадрито си. Подаде му отново ръцете си, той отвори ключалките и свали гривните от китките й.

— Това ли е отговорът ти?

— Би могло и така да се каже.

— Господи, ама ти си била дяволски сложна личност! Ела да потърсим капелана.

Когато се присъединиха към останалите членове на английската общност, лейди Сейл ги изгледа проницателно.

— Доколкото разбирам, двамата най-после сте единни.

— Би могло да се каже и така, мадам… Анабел, къде отиваш?

— Да поговоря с аксакая — отговори бързо тя. — Може би ще мога да подобря малко положението ни.

— Бригадирът вече говори с него — съобщи лейди Сейл и дискретно отвърна глава, когато Кит се хвърли след Анабел като лъв след плячката си.

— Добре, но може би той не е разбрал всичко — усъмни се младата жена. — Ей сега ще се върна, Кит.

— Знаете ли къде мога да намеря капелана, лейди Сейл? — попита Кит и стисна ръката на Анабел, за да не избяга. — Искам веднага да му кажа няколко думи.

— Мисля, че времето наистина е дошло — съгласи се величествено дамата. — Искаше ми се да направим една хубава церемония, но нищо. Разбирате ли, дължах това на бедната Лети.

— Мисля, че мама би проявила разбиране към обстоятелствата — утеши я миролюбиво Кит. Лейди Сейл изкриви уста, но не изглеждаше недоволна, когато се запъти да говори с капелана.

— Анабел, ако още веднъж се опиташ да се измъкнеш, ще те раздрусам като одеве — заплаши я Кит и стисна до болка китката и, за да не направи нов опит за бягство.

— Пак ли ще се караме? — Тя го погледна с добре изигран страх. — Дано Бог ме запази от тебе. — Ала очите й се усмихваха и в дълбините им светеше любов. — Няма да ти избягам, скъпи. Къде бих могла да отида, дори и да исках?

— Значи не искаш?

— Нали ти казах вече, че не искам!

— Може да се разбере и така, и така — подразни я той, но пусна ръцете й. — Страх ме е пак да не се случи нещо, което да ни попречи. Станал съм недоверчив, моя Ана.

— Вече нищо не може да се случи — увери го тя, — но не знам какво ни очаква по-нататък.

— После ще мислим за бъдещето. Нали искаше да живеем в настоящето. Внимавай само да те намеря, когато ми трябваш.

— Тъй вярно, Ралстън-хузор. — Тя не можа да се удържи да не го подразни. — Невестата ще те чака. За нещастие няма да имам було.

— Тази шега загатва за съмнителен вкус — изсъска сърдито Кит. Анабел избухна в смях и тръгна да търси селския старейшина. Щом венчавката щеше да направи Кит щастлив и спокоен, тя нямаше да се противи. Нямаше право да му отказва това малко удоволствие, макар че тя самата нямаше нужда от обвързващата дума на Църквата, за да заздрави връзката им. При сегашните обстоятелства венчавката нямаше никакво значение. Тя беше само церемония, но щом беше важна за Кит, и тя щеше да участва. Дълбоко в себе си знаеше, че съдбата им е подготвила още изненади. Сега бяха свободни и можеха да бъдат заедно, но още не можеха да се движат безпрепятствено. В живота им имаше толкова много неизвестност, че бе трудно да се изрази с думи.

Тя погледна към назъбения, покрит със сняг връх, пред който планината, в полите на която се бе сгушило селото, изглеждаше безкрайно мъничка. Около първите пролетни цветчета на полянката танцуваше пъстра пеперудка. Селото беше обгърнато в мек здрач и мътната светлина беше заличила грозотата и бедността му. Вечерта беше прекрасна за сватбена церемония.

Анабел откъсна няколко цветчета, изплете венец и си спомни как като дете плетеше огромни венци в лятната къща на родителите си в планините над Пешавар. Сложи венеца на косата си и се върна в селото. Там цареше вълнение, много приятно след унилостта от последните дни. Капеланът се опитваше да успокои лудеещите деца, всички жени бърбореха една през друга.

— Къде е невестата, за Бога? — попита бригадир Шелтън и гласът му се извиси над общия шум.

— Тук съм — обади се Анабел. Тя беше разпуснала плитката си и дългата бакърена коса падаше на вълни по раменете и гърба й. С венеца от пролетни цветчета приличаше на истинска булка.

Без да каже дума, Кит й протегна ръка и тя застана с усмивка до него.

Над селото надвисна странно мълчание. Планинците бяха наизлезли от колибите си и наблюдаваха с недоверие събралите се феринджи, вслушаха се в неразбираемите думи на свещеника, но не направиха опит да попречат на церемонията. Залязващото слънце позлати заснежените планински върхове и цялото село бе потопено в последните му лъчи.

Капеланът произнасяше тържествените думи високо и ясно и словата му отекваха в отсрещните планини. Слова, пълни с надежда и обещания за общо бъдеще. Младоженците дадоха отговорите си със същата яснота, а когато Анабел изпрати кратка молитва към съдбата, това си остана между двамата.

Тази нощ Кристофър Ралстън легна до законната си съпруга в препълнената с хора и гъмжаща от въшки планинска хижа. Анабел, която беше надарена с таланта да не обръща внимание на неудобствата, заспа без бавене, докато той лежеше неподвижен и се взираше в непрогледния мрак. „Сейнт Джордж“ на „Хановер Скуеър“! При спомена за някогашните си мечти Кит едва не се изсмя с глас. Той пъхна ръка под рамото на Анабел, привлече я към себе си и я зави с излинялото одеяло, което споделяха. Заспа, като броеше ухапванията на бълхите.

Две седмици по-късно Анабел влезе в помещението, което служеше за салон.

— Изглежда, че ще ни местят отново — съобщи делово тя. — Пазачите са получили вест от Акбар хан. Той е издигнат от племената на трона в Кабул, затова е решил да ни държи близо до себе си, докато изчаква какво ще предприемат генералите от Джелалабад и Пешавар.

— Навсякъде ще ни бъде по-добре, отколкото в това село — прошепна с отвращение мисис Армстронг и всички закимаха в знак на съгласие. — Кога тръгваме?

— След час — отговори Анабел. — Разбира се, ако успеем да си съберем багажа. — Шегата бе приета с ведри усмивки.

— Шир Мохамед каза нещо за крепостта на Абдул Рахим — допълни тя. — Тази крепост се намира на три мили от Кабул и ако наистина ще ни отведат там, няма от какво да се оплакваме.

— Чисто ли е? — попита лейди Сейл.

— И просторно — отговори с усмивка Анабел. — Има достъп до реката, а градините са просто прекрасни. Вероятно Акбар хан не иска да живеете зле, но през зимата условията бяха други и… — Тя усети, че е сгрешила, и млъкна. Все още й беше трудно да казва „ние“ вместо „вие“ и Кит я разбираше. Усмихна й се по онзи особено начин, по който след сватбата й показваше тайното си задоволство. Изобщо, държеше се като момче, което е извършило някакъв страхотен номер. Поведението му събуждаше в душата й желанието да го помилва по главата като някое малко момче, спечелило награда в състезание, и да целуне очите му.

Отново потеглиха на път, благодарни, че оставят зад гърба си негостоприемното село Зандех, и с надежди за по-добър подслон. Странно, но никой не мислеше кога точно ще свърши пленничеството им. Май бяха престанали да гледат на свободата като на основна предпоставка за съществуване. Животът се въртеше от днешния ден към следващия и се състоеше от вкусно ядене, борба с мръсотията и с болестите, старание да се запазят добрите маниери и учтивостта, а възрастните се опитваха да останат добър пример за децата, някои от които бяха станали същински дивачета.

За безкрайно учудване на Анабел Кит бе взел под крилото си едно особено омразно момченце. Майка му беше болна, а бащата бе паднал в прохода Коорд-Кабул и малкият Едмънд Мартън бе успял да настрои срещу себе си в еднаква степен и възрастните, и децата.

Като го видя да мъчи едно малко дете с трънлив клон, Кит го сграбчи за яката и го отведе в ъгъла, който двамата с Анабел наричаха свой дом. Момчето риташе и се дърпаше, но Кит не го изпусна нито за миг.

— Някой трябва да се погрижи за това жалко същество — проговори смутено той, сякаш се извиняваше на жена си за това, което й беше донесъл. — Не искам да се отнасят към него като към презрян слуга или човек от простолюдието.

— Прав си — съгласи се тя и огледа внимателно момчето, което бълваше ругатни и не преставаше да удря ръката, която го държеше. — Какво предлагаш?

Кит я погледна и устните му потръпнаха.

— Имам ужасното чувство, че при подобни обстоятелства и аз щях да стана същият…

— О, не, разбира се, че не! — извика с преувеличен ужас тя. — Ти си бил истинско ангелче с тези руси къдрици.

Кит я погледна засрамено.

— Там беше проблемът. Бях ужасно разглезен и се ужасявам, като си помисля какво щеше да стане, ако околните ме бяха лишили от вниманието си, както е станало с това хлапе тук. Освен това съм склонен да вярвам, че момчето просто се страхува. Престани да ревеш, Едмънд, искам да чуя собствените си мисли!

Учудването им беше безкрайно, когато момчето наистина спря да реве и си изтри носа с ръкав. Тъй като носните кърпи отдавна се бяха изпокъсали, Кит не му се скара.

— Ти ме удари — проговори обвинително малкият. — Когато мама оздравее, ще й кажа всичко, да знаеш.

— Разбира се, направи го — усмихна се Кит. — Но ти ме предизвика с лошотията си. Защо не дойдеш с мен на потока? Ще се опитаме да хванем някоя риба.

— И аз идвам — заяви Анабел.

— Дамите не ловят риба — погледна я отвисоко малкият.

— Както виждам, ти знаеш много неща, мастър Едмънд — засмя се тя.

— Освен това дамите не носят панталони — допълни важно той.

— Прав си, момчето ми — развесели се още повече Анабел. — Но къде тук виждаш дами?

След този ден тримата образуваха странна тройка. Едмънд се хранеше с тях, спеше до тях в ъгъла и следваше навсякъде Кит като кученце. Когато ставаше досаден, Кит го избутваше настрана като нахална муха. Постепенно детето стана весело и изпълнено с доверие. Анабел се опита да прецени тази нова страна в характера на Кит и установи, че й харесва. Той й беше разказвал, че по-рано не можел да понася децата, че перспективата някой ден да има свои го изпълвала с ужас, макар да съзнавал, че бил длъжен да отговори на очакванията на родителите си. Новият Кит вероятно ще се справи с изненадите на бащинството, каза си с усмивка тя… ако съдбата го бе предвидила за тази роля.

Когато потеглиха на път, Едмънд седеше на коня пред Кит и не преставаше да бъбри с искрения егоизъм на осемгодишните, убедени, че всички са длъжни да ги слушат. Анабел го слушаше с половин ухо. Беше убедена, че обстоятелствата се променят, макар и бавно, и се опитваше да разбере дали това е за добро или за зло. Вероятно разрешението на конфликта щеше да дойде скоро. Ако Акбар хан наистина беше въздигнат на трона в Кабул, краят на пленничеството им вече се виждаше. Ако обаче загубеше, той щеше да ги държи като заложници до самия горчив край. Решението му да ги доведе в Кабул сочеше, че първата възможност е по-вероятна. Може би англичаните все пак щяха да напуснат Афганистан живи. Какво ли ги очакваше? Как щеше да живее тя? Като мисис Кристофър Ралстън на неделно парти у свещеника? Може би щеше да прави посещения с карета? Да дава соарета? Къде беше мястото й? Докато не откриеше истинското си място, тя нямаше да се успокои. Чувството й подсказваше, че най-важното решение предстои.

— Какви са тези мрачни мисли, които те измъчват? — В гласа на Кит прозвуча страх и Анабел побърза да му се усмихне.

— Нищо не ме измъчва — отговори тихо тя.

— Лъжкиня! — укори я той.

— Защо лъже Анабел? — намеси се любопитно Едмънд.

— Не лъжа — заекна тя. — Само се питах какъв ли ще бъде животът ни на новото място.

— Лъжкиня — повтори сърдито Кит.

Този път Анабел не си направи труда да се защитава. Строго погледнато, тя наистина беше мислила за нов живот на ново място.

Изстрелите, които внезапно се дочуха отпред, бяха първите след напускането на колоната бежанци при прохода Коорд-Кабул. Кабул вече се виждаше в далечината и уморените заложници скоро разбраха откъде идват изстрелите. Войските на Акбар хан стреляха срещу Бала Хисар, където синът на шах Сойах седеше на трона на баща си и отказваше да се предаде.

— Не мога да повярвам, че се връщаме там, откъдето тръгнахме през януари — отбеляза скръбно Кит. — Не мислех, че пак ще видя тези стени.

Колко мъртви лежат между тръгването и завръщането, каза си с болка Анабел. Може би съдбата й беше отредила да остане в тази негостоприемна страна, докато костите й се белеят някъде в планината. Не, тези мисли бяха плод само на безкрайното изтощение.

Крепостта на Абдул Рахим отговори на очакванията им. Зенаната с прекрасната й градина и цяла редица удобни стаи бе дадена на разположение на заложниците. Осигуриха им свободен достъп до реката, която течеше зад крепостта. След оскъдицата и мръсотията в Будиабад и Зандех новото място им се стори същински рай. Майката на Едмънд се възстановяваше, макар и бавно, и момчето престана да търси компанията на Кит и Анабел. Въпреки това капитан Ралстън не го изпускаше от поглед и бдеше над поведението и маниерите му. Освен това го наказваше строго, когато малкият проявяваше естествената си склонност да използва за своя изгода оздравяващата си майка.

В една гореща августовска сутрин Акбар хан пристигна в крепостта на Абдул Рахим. Анабел беше в градината и учеше група по-големи деца на първите персийски думи, когато Мохамед Шах хан я повика в приемната на господаря.

Първото й чувство беше ужас. Какво искаше от нея ханът? Начинът, по който се отказа от любимката си, му забраняваше да поддържа връзка с нея. После дойде прозрението: това беше раната, която не искаше да зарасне, която непрестанно я гризеше отвътре и не й позволяваше да си възвърне душевния мир. Само Акбар хан можеше да затвори тази рана… да й позволи да се движи свободно и безпрепятствено.

Как да отиде при него? Като Айша, която беше отблъснал, или като Анабел, която не признаваше? Тя усети, че погледът на Кит е прикован в лицето й. Той беше застанал зад заместника на Акбар хан и не казваше нищо, но мълчанието му беше по-красноречиво от думите. Тя беше негова жена… Акбар хан вече не означаваше нищо за нея… или все пак?

— Надявам се, ще ми дадеш няколко минути да се подготвя, Мохамед хан — проговори учтиво тя и стана от каменната пейка.

Кит я последва в хладното, полутъмно усамотение на зенаната.

— Анабел, ти не си длъжна да се отзовеш на поканата му.

— Знаеш, че трябва да отида. — Тя спря пред вратата на помещението, което споделяха с още две семейства. — Все още сме пленници.

— Но той повече няма права върху теб — заяви твърдо Кит. Той беше обърнал лицето си настрана, защото не искаше жена му да забележи колко отчаяно желаеше тя да отхвърли поканата. — Ако иска да обсъди проблемите на заложниците, да го направи с Шелтън.

Анабел се обърна и го погледна.

— Трябва да отида при него, Кит. — Беше й трудно да говори, да изрази неизбежното, без то да прозвучи заплашително. — Не мисля, че той ще има някакви изисквания към мен, но усещам, че трябва да изясня някои неща. Те са само между мен и него. Трябва да чуя какво има да ми каже.

— Така да бъде. Щом трябва, значи трябва. — Гласът му звучеше учудващо спокойно. — Но ти си моя жена и аз имам право да дойда с теб.

Между веждите й се очерта дълбока бръчка.

— Това не е прието в Афганистан. Акбар хан няма да ми стори нищо лошо. От какво се страхуваш?

Какво да й каже, след като и сам той не можеше да си го обясни? Все още не можеше да бъде сигурен в нея. Не вярваше, че брачните клетви, които си бяха разменили, са ги обвързали завинаги. Двамата не бяха имали достатъчно време, за да открият дали общите и трайни цели и задължения бяха станали естествени и за двамата. Защото връзката им се беше зародила в огъня на страстта. Ами ако Айша беше охладняла, ако страстта беше отслабнала в трудностите на всекидневието?

Той се обърна към вратата и проговори глухо:

— Последвай чувството си, Анабел.

— Точно това ще направя — потвърди спокойно тя. — Ще ми заемеш ли шала си?

При тези думи той се обърна рязко и очите му станаха студени и пронизващи като зимния вятър.

— Не, няма да ти го дам! Моята жена няма да излезе забулена пред някакъв си племенен водач!

Тя прехапа долната си устна.

— Кит, това ще бъде просто учтивост. Това е страната на Акбар хан и той държи да се спазват неговите обичаи. Нямам право да нарушавам неговите правила. Ако феринджи бяха разбрали това още в самото начало, сега положението ни щеше да бъде съвсем друго.

— Иди при Акбар хан, щом трябва, но иди като феринджи… като моя жена… с вдигнати очи и открито лице. Бъди учтива, колкото си искаш, но стой изправена и се дръж като една от нас. Ако не го направиш, всичко между нас двамата ще бъде свършено. То ще означава, че никога, никога не сме имали нищо общо. — При тези думи в гърлото му се надигна гадене, но той знаеше, че казва истината. Видя как тя побледня като платно, как погледът й потъмня от мъка и гняв. Без да каже дума, той я остави и вратата се затвори зад гърба му.

Анабел постоя малко, без да знае какво трябва да направи. Ако Акбар хан продължаваше да държи душата й в плен, очевидно беше дошло времето да признае това… и да се освободи от него. Той беше превърнал детето в жена, беше я направил зависима от волята си, беше й внушил страх и привързаност едновременно — и мрежата му продължаваше да я обгръща. Не, Кит беше прав. Тя трябваше да се яви пред хана с открито лице, да освободи жената, която той продължаваше да държи в плен, и да позволи на Анабел да бъде самата тя… да освободи най-интимната й същност.

Тя изчетка косите си и се върна в градината, където заместникът на Акбар хан я чакаше търпеливо.

— Готова съм.

Кит стоеше в сянката на едно дърво и я видя да излиза от градината с обичайната си грациозна походка, в която се беше влюбил от първия миг. Разкошната коса блестеше под ярката слънчева светлина, гърбът и главата й бяха гордо изправени. Кой щеше да спечели?

Мохамед Шах хан отвори вратата към помещението за аудиенции. Разкошно обзаведена стая с копринени килими, тежки завеси и меки дивани. Акбар хан седеше на един диван под отворения прозорец. Пронизващите сини очи не пропуснаха нито една подробност от вида на красивата млада жена, която пристъпи към него с високо вдигната непокрита глава и ясни зелени очи.

— Мандех набаши, Акбар хан.

— Салаамат баши, Айша.

— Изглеждаш преуморен — продължи меко тя.

— Наистина съм уморен — потвърди той. — Но какво ще кажеш за себе си? Научи ли се да танцуваш по въжето? Убеди ли се, че дълбоко в себе си принадлежиш към тях и че си престанала да бъдеш една от нас?

— Аз станах една от тях — отговори спокойно тя.

— Аха. — Той поглади брадата си. — А намери ли щастието с Ралстън-хузор?

— Доколкото е възможно човек да бъде щастлив при тази всеобща беда — отговори честно тя и приседна в нозете му, сякаш това беше най-естественото нещо на света. И така беше.

— Британците са решили да съберат войската си от Кандахар и Джелалабад и да потеглят към Кабул — съобщи равнодушно ханът. — Войната ще свърши скоро. Изгонихме от Кабул сина на шах Сойах, а това означава, че британските марионетки вече не са на власт. Смятам, че ще се стигне до преговори в Кабул… преговори, които ще накарат британците да напуснат страната ни. — Устата му се разтегли в подобие на усмивка. — Вероятно ще се опитат да ни наложат някакво обезщетение, преди да отстъпят.

— Какво ще стане с нас?

Той вдигна рамене.

— Нямам желание да им сторя зло. Шансовете са петдесет на петдесет. Може би ще се спасят, но може и да загинат.

— Защо казваш „те“? — попита тихо тя. — Какво ще стане с мен?

— О, Айша, това беше връщане към старите навици. Знаеш колко е трудно да се преодолеят — отговори меко той. — Ти вече не си моя собственост. Но ще ти кажа още нещо. — Той улови брадичката й и вдигна лицето й към своето. — Ти никога няма да принадлежиш истински към феринджи.

— Това означава ли, че трябва да потърся свое собствено място?

Той кимна.

— Разговорът между мен и теб…

— Не означава „ние“ — завърши стиха тя и се надигна. — Това е сбогуване, нали?

— Да, Айша. И помни думите на Омар Хаям. Те ще ти помогнат да намериш своето място.

Тя излезе от стаята с чувството, че в гърлото й е заседнала огромна буца, но и със съзнанието, че най-после има право да се движи спокойно и безпрепятствено. Миналото беше погребано. То беше останало част от нея, но вече нямаше да й пречи да живее новия си живот.

Вместо да се върне в зенаната, тя слезе на брега на реката. Бистрата вода минаваше покрай огромни бели скали, които се отразяваха в леките вълни. Брегът беше обрасъл с трева, изпъстрена с цветя. Наоколо нямаше никой, а и дори да имаше, тя не би му обърнала внимание. Изрита пантофките си, свали шалварите и жакетчето, нави косата си на тила и се хвърли в студената вода.

Знаеше, че реката идва от планините и дори лятното слънце е успяло да разтопи само леда по повърхността. Въпреки това не можа да потисне писъка си при потапянето в студената вода и Кит, който я следваше отдалече, избухна в луд смях, макар че сърцето му беше пълно с тревога. Никой не знаеше, че той се бе скрил в сянката пред стаята за аудиенции и бе чакал излизането й; че я бе последвал тайно чак дотук, защото се боеше от истината и разбираше, че този път тя ще бъде окончателна.

Той излезе на брега и се наслади на прекрасната гледка. Айша стоеше насред реката, разперила ръце, и събираше смелост да се потопи. Изведнъж тя се хвърли напред и заплува като риба. Белите й ръце се движеха с учудваща бързина, косата й блестеше на слънцето като разтопена мед.

Всичко беше като при първата им среща. Кит отиде при захвърлените на брега дрехи и се наведе да ги разгледа с гръб към реката.

Леденостудената прегръдка изотзад отне дъха му, макар че беше очаквал именно това.

— Не мърдай, феринджи — произнесе заплашително тя.

Той изнесе ръцете си назад и притисна мокрото, студено тяло към гърба си.

— Този път нямаш кама. — Усмихна се, после се разтрепери. — Ти не помисли ли, че можеш да замръзнеш? Да не си полудяла, Анабел? — Той я пусна и я обърна към себе си, за да я погледне в очите.

— Имах нужда да се изкъпя — отговори тихо тя. — Трябваше да измия от себе си някои неща.

— За какво говориш?

Мокрите й рамене се повдигнаха едва забележимо.

— За някои тъжни дреболии, които бяха скрити дълбоко в мен.

— Сигурно искаш да кажеш, че сега можем да се движим свободно и безпрепятствено? — Очите му се впиха в нейните.

— О, да, Кристофър Ралстън. Ние сме свободни и никой не може да ни попречи. Чуваш ли как „жорчи“ пее за нас? — Тя се засмя и улови ръката му. — Ела да потичаме. Трябва да се стопля и да изсъхна.

Тя го повлече след себе си и двамата хукнаха по брега. Косата й се разпиля по раменете и тя заприлича още повече на горска нимфа. Облекчението му се изля в луд смях.

Най-после Анабел спря и пое дълбоко въздух, излегна се на меката трева и подканващо потупа мястото до себе си. Кит се отпусна на колене, присви очи и огледа изпитателно стройното, гъвкаво, обсипано с блестящи капчици тяло.

— Знаеш ли, аз мислих дълго — заяви тържествено тя. — И имам идея.

— Олеле! — изохка уплашено той. — А не искаш ли малко да те погаля, докато ми разкриваш идеята си?

— Нямам нищо против — отговори тя и очите й заискриха дяволито. — Но това ще отклони вниманието ти.

— Да, разбира се, че ще го отклони — съгласи се миролюбиво той. — Но ще рискувам. Започваме!

— Искам да ти кажа, че след като напуснем тази страна…

— Смяташ ли, че това ще стане скоро? — прекъсна я той и пръстите му се плъзнаха към розовото зърно на гърдата й.

— Разбира се — отговори уверено тя. — Акбар хан каза, че денят на освобождаването ни не е далече. Все още не е ясно дали ще ни освободят, или ще ни разменят срещу откуп, но това не е толкова съществено.

— Е, какво ще стане, след като напуснем тази страна? — попита той, неспособен да скрие радостта си. Тя го изпълваше като съд, който дълго време е бил празен и сега всмуква водата на живота с всичките си пори. Тя говореше с увереност, която не беше звучала в гласа й никога досега, и също като него очакваше с нетърпение общото им бъдеще извън тази страна.

— Искам да посетя всички страни, които мечтаех да видя още като дете — обясни тихо тя и замечтано затвори очи. — Китай и Тибет, Египет и така нататък. Освен това бих искала да видя Персия, а после и Африка.

— Велики Боже! — въздъхна Кит. — Да не съм се оженил за скитница?

— Не харесваш ли плановете ми? — попита разочаровано тя и отвори очи. Надигна се, но ръката му се плъзна към корема й и я задържа легнала.

— Кой би се радвал да има за жена скитница?

— Не, не исках да кажа това… Е, добре, може би наистина съм скитница. Светът е толкова голям, толкова интересен. Искам да опозная и други народи, Кит, да видя как се справят. Искам да поживея сред тях, разбираш ли? — Тя разпери ръце, сякаш искаше да прегърне целия свят. — Не ти ли харесва това? — В очите й се появи тревога.

— Лейди Хестър Стейнхоуп си е намерила последователка — отбеляза със съмнение в гласа той. — Скитниците раждат ли бебета?

— А как иначе? — Тя сведе глава и очите й овлажняха. — Откъде иначе ще се вземат всички онези малки номади, които ще обикалят света след години? Освен това нашите деца не могат да живеят скучно, не мислиш ли и ти така?

— Напълно си права — ухили се Кит.

— Кажи ми, наистина ли не харесваш моя план за бъдещето? — попита настойчиво тя.

Кит помисли малко и отговори:

— Е, харесва ми, но все пак… — Той коленичи до нея и я погледай сериозно. — Не искаш ли да опознаеш и Англия, моя Ана?

— Засега не — отговори тихо тя. — Не мисля, че мястото ми е там, Кит. Ако трябва да се върнеш там, аз ще…

— Не, няма — прекъсна я твърдо той. — Аз казах „да опознаеш“, а не да се върнеш там, любов моя.

— О! — Тя се надигна и се доближи до него. — Разбира се, че искам да я опозная, след като никога не съм била там. Знам, че и родителите ти ще искат да те видят.

— Права си — съгласи се сериозно той. — Освен това ще искат да се запознаят с жена ми.

— Да… да… — промърмори колебливо тя. — Не можем ли първо да заминем за Тибет?

— Ще отидем, където искаш, любов моя, стига само да сме заедно.

— Това исках да чуя — прошепна доволно тя и отново се изтегна на тревата. — Хайде сега да се опитаме да се изкачим на отсрещния връх. Знаеш ли, че там гнездят златните орли?

— Затвори очи — заповяда властно той — и аз ще те отнеса чак горе.

Анабел вдигна ръце и ги сключи около шията му. Той се отпусна върху нея и се наслади на доволната й въздишка.

— В това отношение никога не си ме разочаровал, Ралстън-хузор.

— И няма да те разочаровам, докато съм жив, моя зеленоока красавице.

Бележка на авторката

На 17 септември 1842 британските заложници били предадени по опеката на сър Ричмънд Шекспир, който бил натоварен със задачата да се погрижи за освобождаването им. Афганистанската съпротива била сломена с помощта на изпратените от Индия подкрепления. За да си отмъстят за кланетата британците разрушили пазара в Кабул, където са били изложени телата на Бърнс и Макнейтън. На 12 октомври заложниците напуснали Афганистан, за да се върнат в Индия, но преминаването на проходите било затруднено от племената гази, които запазили за себе си последната дума в тази война. Дост Мохамед се върнал на трона и всички следи от британската инвазия били заличени.

Така завършило приключението, което може да се оцени като една от най-страшните империалистически инвазии на 19 век. Цялата офанзива била толкова лошо организирана, че катастрофалният край бил неизбежен. Някой военни споделяли тази си оценка, но били лишени от правото да говорят. Представих историческите факти от тяхна гледна точка.

Характерът на Акбар хан остава загадка, както за съвременните му хронисти така и за бъдещите историци. Фанатичната му ненавист към британските натрапници е колкото разбираема, толкова и неоспорима, но учтивото му, благосклонно отношение към заложниците е документирано. Това важи и за участието му в жестокото унищожаване на изтеглящите се от Кабул британски войници и цивилни. Мненията за това, дали е могъл да повлияе върху племената по време на кланетата, или нарочно се е държал настрана, остават разделени. Историците не са единни и по въпроса дали Макнейтън е станал жертва на хладнокръвно планирано убийство или е загубил живата си, защото ханът е побеснял от гняв при предателството му. Разбира се, аз превърнах Акбар хан в герой от роман, но, се постарах да взема предвид исторически документираните противоречия в личността му.

Колин Маккензи е един от малкото английски офицери, преживели тази нещастна кампания. Събитията, в които той е участвал, са предадени в романа колкото се може по-достоверно; разбира се и тук си позволих малко творческа свобода: Колин трябваше да стане личност, която би приела страстта между Анабел и Кит и я подкрепя.

Генерал Елфинстоун, Сър Уилям Макнейтън, сър Александър Бърнс, лейди Сейл и други лица от книгата са представени според останалите в историята факти.

Личностите и действията на Кит и Анабел са измислени.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.